# data[].attributes.body
Я обрала вірш Райнера Марії Рільке "СОНЕТИ ДО ОРФЕЯ".
Австрійський поет, який створив неперевершені зразки європейської модернової прози. Для його поезії є характерними мотиви філософського осмислення життя, містичне відчуття світу. За концепцією поета, митець повинен стати Орфеєм, щоб вказати людині правильний життєвий шлях, вивести її з темного мороку до світла. Початок творчості пов'язаний з подорожами до Росії та України, які справили на нього незабутнє враження, підсумком раннього періоду стала збірка "Часослов" (1902). "Паризький" період життя представлений у збірці "Нові поезії" (1908) — на цей час поет працює разом з відомим скульптором Роденом, осмислює вічність життя через пластичність речей, створює "поезії-речі". За три роки до смерті поет завершує поетичні цикли "Дуїнянські елегії", "Сонети до Орфея".

У творчому доробку Рільке є прозові твори, монографії.

***

Устало древо. О гінке зростання!

Орфей співа. О вгору вольний гон!
I вмовкло все. I з того от мовчання
Постав новий зачин, новий закон.

Із лісу, що у лагоді світлішав,
Ринули звірі з леж своїх і гнізд;
Не лють їх гнала і не хижий хист,
Не ляк їх упокорив і утишив,

А слухання, вчування. Рев і рик
Змалів їм у серцях. I де допіру
Хіба яка хибарочка у хащах

Хилялася до первісних слухащих,
Де темна хіть чаїлась потай миру,—
Їм храм воздвиг співливий чарівник.
https://zl.kiev.ua/wp-content/uploads/2017/04/Shopen1.mp3?_=2

# data[].attributes.body
Райнер Марія Рильке - «ВЕЧІР»
Одягу вечір повільно змінює, лягаючи на гілки саду бахромою;
ти дивишся, як світи на небі тануть - один вознісся, падає інший;
і ти покинуть на землі знайомої, навік не присягнув, нікому:
ні сутінку умолкнувшіх будинку, ні світла зірок, що піднялися в темряву, -
і немає дороги для тебе інший, ніж, усвідомивши і окресливши межі,
у великій і тісній життя ставати поперемінно каменем і зіркою.

Автор статті Попович Валерія, група №21

# data[].attributes.headline
07/11/2019  Олександра ШЕВЧЕНКО

# data[].attributes.subject
07/11/2019  Олександра ШЕВЧЕНКО

# data[].attributes.body
Я обрала вірш Гійом Аполлінера   «Небо». Тому що на мою думку цей стих найкращий тому що ярко відображивається емоції поєта про вічну памьять ветеранів, що з нами назавжди залишиться память про них.

***

Про небо, ветеран в
одних лахмітті,

Ти служиш нам вже п'ять тисяч років,

Лахміття хмар стирчать з дірок
сирітських,

Але сонце - орден, знак твоїх перемог.

Дивишся на землі - що,чи не
нудний лиск їх

Банальних декорацій, вульгарний світ?

Про небо, ветеран в одних лахмітті,

Ти служиш нам вже п'ять тисяч років.

Тобі, мабуть, весело вгорі

Від наших криків, скарг, жестів
помітних:

Марнославство і іншу лушпиння

Ти бачиш в душах, низинних і плоских ...

Про небо, ветеран в одних лахмітті!

Автор статті Шевченко Олександра, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
Я обрала вірш Гійом Аполлінера

# data[].attributes.body
Я обрав цей вірш   Гійом Аполлінер тому, що в ньому описуєтся  про тоскневу осінь.

В ній розповідаєтся про війну, та про те як даровано долею добро.

Солдат добра тобі даровано долею
Уміння вести з бідою бій смертельний
На швидкий твій від'їзд тугою позамежної
Відповість осінь розлучена з тобою

Йде війна нам ритм її щотижневий
Диктують гармати фатальний своєї стріляниною
А ти прислухайся наодинці з собою
До мотиву ласкавіше бретонської колискової
Ніжний ніж неаполітанський баритон
Чим легкий гул літака вночі місячної
Чим баркарола що струмує над лагуною
Чим зойк яким зорю вітає Мемнон

Автор статті Маслун Микола, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
Я обрав вірш   Гійом Аполлінер

# data[].attributes.headline
07.11.2019 Богдан ПАШКОВСЬКИЙ

# data[].attributes.subject
07.11.2019 Богдан ПАШКОВСЬКИЙ

# data[].attributes.body
Райнер Марія Рільке   "ОСІННІЙ ДЕНЬ"

Господь, пора! Величезним було літо!

Ти вітри на поля спусти! згустилися

Тінь: сонячним годинником - якомога менше світла.

Потім вели, нехай плід останній стиглий

Наллє  досконалістю, і вино

Важке Ти, як заведено,

За два-три південних дня чудесним зроби!

Тепер бездомний не збудує будинку,

Хто самотній, той буде самотній.

Чи не спати, читати, упускати начерки рядків,

Бродити алеями по бурелому,

Коли осінній лист шарудить під ногами.

Автор статті Богдан Пашковський, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
Рильке Райнер Мария

# data[].attributes.headline
07/11/2019 Юрій Мальгівський

# data[].attributes.subject
07/11/2019 Юрій Мальгівський

# data[].attributes.body
Гійом Аполлінер

Зона
Я бачив сьогодні вранці вулицю забув як зветься
Нова і чиста сурмою сонячною ллється
Робітники урядовці вродливі стенотипістки
Щобудня чотири рази по ній проходять пішки
Уранці тричі ревуть там сирени мідні
Дзвін як скажений гавкає там опівдні
Вивіски написи об'яви реклами
Лящать звідусіль папужими голосами

# data[].attributes.attachment_link.title
пока назви нема

# data[].attributes.headline
07/09/2019 Наталія ЛИТВИНЕНКО 

# data[].attributes.subject
07/09/2019 Наталія ЛИТВИНЕНКО 

# data[].attributes.body
Я обрала вірш Гійома Аполлінера «Пісня нелюбого». Гійом Аполлінер писав в цьому вірші про своє нерозділене кохання до гувернантки англійки Анни Плейден, яка теж працювала у Міло. Існує думка, що саме це нерозділене почуття зробило з нього видатного ліричного поета.
***
Коли співав я цей псалом
У році дев'ятсот і третім
Не знав я що моя любов
Неначе фенікс після смерті
Огненної воскресне знов

В передніч лондонську туманну
Зустрівсь мені один лайдак
Геть схожий на мою кохану
I зирконув на мене так
Що я від сорому зов'янув

За босяком я йшов слідком
За свистуном безцеремонним
Здавався вулиці огром
Розверзнутим Червоним морем
Він Ізраїль я фараон

Хай цегли хвилі стануть диба
Як мав би я коханням грать
Хай буду нільський я владика
Його сестра-жона і рать
Як ти у мене не єдина

I знов на розі що горів
Огнями всіх своїх фасадів
В кривавім сяйві ліхтарів
Роз'ятрених в тумані саден
На неї схожу жінку стрів

Той самий погляд аж льодовий
На голій шиї той же шрам
П'яна з таверни йшла брудної
I я збагнув весь нонсенс драм
I розпізнав всю фальш любові

Коли в свій дім вернувсь Улісс
Після стількох жертвоприносин
Його впізнав старенький пес
I Пенелопа із-за кросен
Назустріч вийшла не без сліз

I цар Душ'янта був веселий
Шакунтала його жона
Як він вернувсь із чужозем'я
Бліда з жадання і ждання
Голубила самця газелі

Згадав я щастя тих царів
В ту мить коли любов-омана
I та що я не розлюбив
Штовхались тінями в тумані
Троюдячи мій давній біль

Жалі ви ведете до пекла
Я ж прагну раю забуття
За поцілунок твій напевно
Владар-злидар оддасть життя
Продасть і тінь свою славетну

Я весь в минулім як в зимі
Зігрій же серце сонце Пасхи
Закрижаніле у пітьмі
Ще більш ніж сорок серць Себасти
Що мордувались нелюдьми

Мій спомине гінкий кораблю
Вже ж ми наплавались удвох
Гірко-солоними морями
Вже ж ми наплакались удвох
I ранками і вечорами

Прощай облудо в пітьмі зник
Кохання привид пелехатий
З тією злившись що торік
Її в Німеччині я втратив
I не побачу вже повік

Молочна путь сяйлива сестро
Білявих ханаанських рік
I тіл коханок білочреслих
Чи пригойдає твій потік
Нас до галактик новоскреслих

Тут інший рік згадав я знов
Був ранок радістю повитий
I мужньо я співав любов
Був місяць любень місяць квітень
I все всміхалось нам обом

Автор статті Литвиненко Наталія, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
пісня нелюбого

# data[].attributes.headline
07.11.2019 Володимир МЄДВЄДЄВ

# data[].attributes.subject
07.11.2019 Володимир МЄДВЄДЄВ

# data[].attributes.body
Я обрав вірш Райнера Рільке (Марія) "Смерть поета" (1906) у перекладі Миколи Бажана (1904).

Мені дуже сподобався один з його віршів, а саме «Смерть поета», тому-що цей вірш описує саму суть буття в цьому світі і що поєт – це зовсім інша людина, не схожа на інших і самого поєта майже ніхто не розуміє. Ще можна сказати про останню строфу вірша пару слів, тому-що він дуже несе за собою багато цінностей, які повиті різним підтекстом. Наприклад: «О, лик його — то весь безмежний світ, що марно горнеться до нього нині» - це дуже ємоційно сильний рядок і як я розумію, в ньому розповідається про те, що всі люди були по своєму прекрасні при житті, що у всіх були свої хороші сторони, але після смерті, це все вже не має значення, про що йдеться в словах «що марно горнеться до нього нині». Мені вірш сподобався також через те, що він сам по собі дуже ємоціонально контрастний, начебто там і йдеться про смерть, а наче й хочуть показати, що всі люди були прекрасні по собі при житті і що потрібно насолоджуватися життям, яке у нас зараз і дякувати за те, що маєш, тому-що після смерті це все вже не матиме ніякої цінності і значення.
***

"Смерть поета"

Поет лежав. Його лице бліде
відчуджено з подушки випиналось
коли знання про світ оцей розсталось
з його єством і поверталось
у час, який байдуже далі йде.

Ті люди, що живим поєта знали
не відали, яким єдиним він
зі світом був: його лицем ставали
ці води, гори, ниви цих долин.

О, лик його — то весь безмежний світ,
що марно горнеться до нього нині,
а машкара, що вкрила лик людині, —
вона чутлива й ніжна, наче плід,
приречений загинути у тлінні.

Матеріали були взяті у відкритому доступі, на наступних сайтах:
http://rilke.org.ua/verses/neue1_uk.html
https://ru.wikipedia.org/wiki/Рильке,_Райнер_Мария

Автор статті Медведєв Володимир, група №21.

# data[].attributes.body
Я обрав вірш Гійома Аполлінера

"КОРТЕЖ"
Ішов кортеж а де ж моє у ньому тіло
О скільки їх пройшло і всі оті не-я
По дрібці скинулись мені на повне я
Мене як вежу ту потроху будували
І завдяки всім тим тілам речам вікам
Нарешті я постав з'явивсь нарешті сам.

Мені сподобався цей вірш "Кортеж" тому що він описує самопочуття Автора і його стан в житті.

Автор статті Михайлюк Артем, група №21

https://sefon.fm/mp3/126667-aris-lytras-endless-passion/

# data[].attributes.body
Мені сподобався вірш Ани Ахматової тому що він описує події Другої Вітчізняної Війни коли був Ленінград під блокадою німців.

Анна Андріївна Ахматова - Птахи смерті в зеніті стоять:

***

Птахи смерті в зеніті стоять.

Хто йде виручати Ленінград?

Чи не галасуйте навколо - він дихає,

Він живий ще, він все чує:

Як на вологому балтійському дні

Сини його стогнуть уві сні,

Як з надр його крики: «Хліба!»

До сьомого доходять неба ...

Але жалю ця твердь.

І дивиться з усіх вікон - смерть.

І варто всюди на годиннику

І піти не пускає страх.

Автор статті Федотов Максим, група №21

# data[].attributes.body
Я обрала цей вірш Федеріко Гарсія Лорка тому що він описує схід місяця і як все затихає навколо і світло місяця освітлює все навкруги. І після місячного світла не потрібно інше світло для того щоб побачити щось.

Федеріко Гарсія Лорка -  СХОДИТЬ МІСЯЦЬ

Сходить місяць,
Зітхають дзвони,
У сяйві ховаються
Темні ходи.
Сходить місяць,
Земля в морі тоне.
Серце як острів
У просторі.
Солодкого плоду
Не можна їсти -
Щось холодне,
Зелене.
Сходить місяць
У ста люстерках.
Срібна монета
Кричить у кишені.

Автор статті Віолета Мошкіна, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
Федерико Гарсія

# data[].attributes.headline
Городнича Яна

# data[].attributes.subject
Городнича Яна

# data[].attributes.body
Я обрала вірш Ганни Ахматової
"Двадцять першого ніч. Понеділок"
Анна Ахматова писала: Як починається короткими, в один рядок,закінченими реченнями.
Мені сподобалося:
Що вона показує нічну розмову в тиші з самою собою, повну впевненості в тому, що на землі немає любові. Її тільки склав якийсь нероба. Ділові люди не відчувають почуттів, на думку ліричної героїні. Всі повірили нероби тільки від ліні і нудьги. Замість того, щоб займатися справою, люди сповнені мрій і сподівань на зустрічі, страждають від розлук. Останнє чотиривірш присвячено людямобраним, тим, яким відкрилася таємниця, і тому їх ніщо не турбує. У 28 років наштовхнутися випадково на таке відкриття, коли ще все життя попереду, дуже гірко. Тому і говорить лірична героїня, що вона начебто захворіла. Їй, нещасної і самотньою, так само важко, як юній дівчині, яка переживає першу драматичну любов.
***
Двадцять перше. ніч. понеділок. Обриси столиці в імлі. Склав ж якийсь нероба, Що буває любов на землі. І від лінощів або з нудьги всі повірили, так і живуть: чекають побачень, бояться розлуки І любовні пісні співають. Але іншим відкривається таємниця, І спочине на них тиша ... Я на це натрапила випадково І з тих пір все неначе хвора.

# data[].attributes.headline
07.11.2019 Федеріко Гарсія Лорка

# data[].attributes.subject
07.11.2019 Федеріко Гарсія Лорка

# data[].attributes.body
Мені сподобався його вірш «Сходить місяць» тому що тут описуєтся вся краса місячного сяйва.

Сходить місяць,

Зітхають дзвони,

У сяйві ховаються

Темні ходи.

Сходить місяць.

Земля в морі тоне.

Серце як острів

У просторі.

Солодкого плоду

Не можна їсти -

Щось холодне,

Зелене.

Сходить місяць

У ста люстерках.

Срібна монета

Кричить у кишені

Автор статті Овінов Артем група №21

# data[].attributes.headline
07/11/2019 Федеріко Гарсія Лорка

# data[].attributes.subject
07/11/2019 Федеріко Гарсія Лорка

# data[].attributes.body
Я обрав вірш "Краєвид" :
-------------------------------------------
«Краєвид»

Понад рікою темрява

й очерети тремтливі.

Повітря сіре брижиться,

а віти налиті граєм жалібним

по вінця.

Тривожна зграя

пташок — невільниць

хвостами довгоперими

б'є ніч навідліг.
-------------------------------------------

Стан душі завжди розвивається вночі, у суцільній темряві. Тільки морок і зірки стають свідками трагедій, що невіддільні від людського буття. Потаємне і жахливе є постійними супутниками поезії Гарсіа Лорки.

___
Автор статті
Вдовиченко Владислав
группа №21

# data[].attributes.body
07.11.2019 Полівода КСЕНІЯ
Я обрала вірш Анни Ахматової  Широке і жовте вечірнє світло. Твір мені сподобався тим, що в ньому розповідається  любов пішла або йде, любов розбита і розбиває все навколо.Нехай так, адже немає іншої долі. . Нехай це болісно, нехай це страшно і болісно, але це так.

Широке і жовте вечірнє світло,
Ніжна квітнева прохолода.
Ти запізнився на багато років,
Але все-таки я тобі рада.

Сюди до мене ближче сядь,
Дивись веселими очима:
Ось цей синій зошит -
З моїми дитячими віршами.

Пробач, що я жила уболіваючи
І раділа сонцю мало.
Пробач, пробач, що за тебе
Я занадто багатьох приймала.

Автор статті Полівода Ксенія, група 21

# data[].attributes.headline
07.11.19 Руденко Вероніка

# data[].attributes.subject
07.11.19 Руденко Вероніка

# data[].attributes.body
Анна Ахматова не любила, коли її називали поетесою, і наполягала на тому, що вона - поет. Бо поет - це покликання, стан душі, який не залежить від статі. І їй, як справжньому поету, довелося пережити багато чого: гоніння, страшні роки репресій, війну... Але ця тендітна жінка завжди залишалася ліричною, мудрою, оспівує вічні цінності любові і краси. Напевно, саме це допомогло Ахматової в найважчі моменти зберегти внутрішню силу і залишити яскравий слід в історії літератури і культури. У центрі вірша традиційна для любовної літератури проблема розриву відносин. Ахматова відтворює її з точки зору покинутої жінки, яка і є ліричною героїнею. Її увага спрямована на деталі: жести, міміку героїв.У першому рядку автор розповідає про стислих під темною вуаллю руках. Жест, на перший погляд, лаконічний, але насправді він говорить багато про що. Всього п'ять слів дозволяють припустити, що жінка страждає, відчуває емоційну напругу, їй боляче. Проте, вона не хоче видати свої переживання, тому ховає руки під вуаль.

Стисла руки під темною вуаллю...
«Чому ти сьогодні бліда?»
- Тому, що я терпкою печаллю
Напоїла його доп'яна.

Як забуду? Він вийшов, хитаючись,
Болісно скривився рот...
Я втекла, перил не торкаючись,
Я бігла за ним до ворот.

Задихаючись, я крикнула: «Жарт
Все, що було. Підеш, я помру.»
Усміхнувся спокійно і моторошно
І сказав мені: «Не стій на вітру».

# data[].attributes.headline
07/11/2019 Черкашина Карина

# data[].attributes.subject
07/11/2019 Черкашина Карина

# data[].attributes.body
Мені сподобався цей вірш тому що поетеса була зацікавлена тематикою романтики. Перші дві строки описують стан героїв. І цей вірш розповідає про те що навіть розлука може стати продовженням чогось.
Російська поетеса ,представниця акмеїзму ,перекладачка й літературознавиця українського походження ,дружина Миколи Гумільова. Лауреатка міжнародної літературної премії « Етна- Таорміна»

( Італія , 1962). Почесний доктор літератури Оксфордського університету ( Велика Британія ). Найзначущі твори Ахматової :збірки « Вервиця » ( « Чотки »), « Подорожник », « Anno Domini MCMХХІ », « Біг часу», ліро-епічні поеми ( « Поема без героя», «Реквієм»),переклади поезії ( зокрема ,Івана Франка).

Поезія Ахматової – це поезія збентеженості , пошуку істини , психологічних драм, втрат і відкритість . Поєднання високого й земного ,заглиблення у внутрішній світ і відкритість назустріч усьому людству самозосередження та водночас розуміння суспільних проблем – усе це складові індивідуального стилю поетес

Анна Ахматова - "Стиснула руки під темною вуаллю"
Стисла руки під темною вуаллю...
"Чому ти сьогодні бліда?"

- Тому, що я терпким смутком

Напоїла його до п'яна.

Як забуду? Він вийшов, хитаючись,

Викривився болісно рот...

Я втекла, поручнів не торкаючись,

Я бігла за ним до воріт.

Задихаючись, я крикнула: "Жарт

Все, що було. Підеш, я помру".

Посміхнувся спокійно і страшно

І сказав мені: "Не стій на вітру".

Автор статті Черкашина Карина, група №21

# data[].attributes.attachment_link.title
Анна Ахматова Андреевна

# data[].attributes.body
Я обрала вірш Анни Ахматової  "І впало кам'яне слово..."  Вірш сподобався тим, що основою для написання твору стала особиста трагедія А. Ахматової. У вірші розповідається про тему пам'яті про тих, хто в тридцяті роки опинився в тюремних застінках, і про тих, хто мужньо переніс арешти рідних, смерть близьких і друзів, хто намагався допомогти їм в скрутну хвилину.

І впало кам'яне слово
На мої ще живі груди.
Нічого, адже я була готова.
Впораюся з цим як-небудь.
У мене сьогодні багато справи:
Треба пам'ять до кінця вбити,
Треба, щоб душа закам'яніла,
Треба знову навчитися жити.
А не то... Гарячий шелест літа
Немов свято за моїм вікном.
Я давно передчувала цей
Світлий день і опустілий будинок.
(З поеми «Реквієм»)

# data[].attributes.headline
Тема 2. Перехід від романтизму до реалізму ХІХ ст. 

# data[].attributes.subject
Тема 2. Перехід від романтизму до реалізму ХІХ ст. 

# data[].attributes.body
Урок №11.
Тема: Німеччина. Романтизм. Гофман "Крихітка Цахес на прізвисько Цинобер".
д.з. Назвати митців української культури епохи Романтизму.

# data[].attributes.body
Відеолекторій

# data[].attributes.body
Книжки, розмови, медіапростір, події, літклуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
громадська ініціатива

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
громадська організація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
культура в україні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
благодійність

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
популяризація читання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературний клуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розвиток дитини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дитячі книги

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
я читаю дітямм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
детская литература

# data[].attributes.attachment_link.description
"Букмоль" - це незалежний культурний проект для дітей, їхніх батьків та усіх-усіх небайдужих й охочих до читання.

# data[].attributes.body
Розмістіть на дошці 1 поезію одного з чотирьох авторів, що Вам сподобалась найбільше. Проілюструйте поезію на свій розсуд. Доберіть мелодію.
Документи, зроблені раніше, також прикріпіть до своєї статті.
Інструкція по роботі з сервісом:

# data[].attributes.attachment_link.title
Інструкція Padlet

# data[].attributes.body
Оксана КОВАЛЬЧУК.
Я обрала вірш Ганни Ахматової (Горенко) "А я навчилась просто, мудро жити..." (1912) у перекладі Павла  Якимчука (1958).
Анна Ахматова писала про себе, що народилася в один рік з Чарлі Чапліном, «Крейцерова сонатою» Толстого і Ейфелевою вежею (1889). Вона стала свідком зміни епох - пережила дві світові війни, революцію і блокаду Ленінграда. Цей вірш був написаний у рік, коли народився  єдиний син - "кращий вірш" двох великих поетів Срібної доби, Анни Ахматової і Миколи Гумільова
***
А я навчилась просто, мудро жити,
Дивитись в небо і молитись Богу,
І довго пішки вечором ходити,
Щоб непотрібну притомить тривогу.

Коли бур’ян в яру почне буяти
І горобини грона звиснуть рясно,
Веселі вірші буду я писати
Про це життя, що тлінне і прекрасне.

Я повертаюсь. Лиже у долоню
Пухнастий кіт, мурликає барвисто.
Яскравий розгоряється вогонь
Над озером. Веселий, променистий.

І зрідка долинає з темноти
Лелеки крик, що у гнізді ночує...
Якщо постукаєш до мене в двері ти,
Мені здається, я і не почую.
.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Нарыжная

# data[].attributes.attachment_link.title
Ф. Шуберт - Вечерняя серенада F. Schubert - Serenade