# data[].attributes.headline
Весняний захід сонця

# data[].attributes.body
Весняний захід сонця
Весна-це особлива пора року. Найкрасивіше озеро, коли  настає весна.  А серед буяння природи на студеному озері ще довго плавають маленькі білосніжні айсберги, шматки снігу та криги, що залишилися від суворої зими.
Виконала: Мелешко Оксана, учениця 9 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.headline
Кам'янець-Подільська фортеця

# data[].attributes.subject
Кам'янець-Подільська фортеця

# data[].attributes.body
На високому березі Смотрича, встромивши гострі списи своїх башточок в полотно блакитного неба, зі скелястого пагорба навкруги роздивляється надзвичайної краси та вишуканості середньовічна Кам'янець-Подільська фортеця. Понад шість століть нею захоплювалися сучасники, розгадати її оборонні секрети мріяв ласий до архітектурних шедеврів Петро І, підкорити її вдалося лише стотисячній турецькій армії, а вона своєю красою та таємничістю й донині вабить до себе гостей з усієї України та світу.
Виконала: Безпалько Вероніка, учениця 4-А класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
Безпалько Вероніка 4а

# data[].attributes.headline
Творчі особистості Новомиколаївки

# data[].attributes.subject
Творчі особистості Новомиколаївки

# data[].attributes.body
Кожен з нас так чи інакше є художником. Але далеко не кожен здатен узяти до рук пензлі, палітру, мольберт і створити вже матеріалізоване відображення частинки свого внутрішнього світу. Лише справжній творець може бути художником. Саме такою людиною є жителька нашого села, талановита художниця-аматорка Альона Василівна Тригуб, яка у своїх картинах передає власні переживання, красу навколишнього світу, намагається донести людям своє світобачення.
Запрошуємо вас відвідати віртуальну картинну галерею «Чарівний світ мистецтва Альони Тригуб».
https://www.emaze.com/@AOTLTWWTQ/blank

# data[].attributes.attachment_caption
Село Новомикола́ївка (кол. Шульгівка) Мелітопольського р-у Запорізької обл. 19 травня 2018 року село відзначало 200-річчя заснування.

# data[].attributes.headline
"Моє село - мій рідний край"

# data[].attributes.subject
"Моє село - мій рідний край"

# data[].attributes.body
Завітайте до нашого краю,
Поклоніться славетній землі,
Де історії дух ще витає,
В мелітопольськім славнім селі.

Прогуляйтесь по вулицях тихих
В надвечір'ї заграв гомінких,
Тут стрічались і радість, і лихо,
Й шаленіли у далеч роки.

Тут ще в шані козацька звитяга
Й труд важкий орача й сівача,
А у праці натхнення й наснага,
Й незрадлива ще сила плеча.

Тут всміхається сонцю ще хата
Й кожен день, ніби мить, пам'ята
І живе у ній пісня крилата,
Й щиросердна людська доброта.
Ольга Фесенко
Виконала: Ірина Євтушенко,
зав. бібліотеки,
КЗ "Новомиколаївський ЗЗСО І-ІІІ ст. Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області

# data[].attributes.headline
Моє селеще-Єрки

# data[].attributes.subject
Моє селеще-Єрки

# data[].attributes.body
Згаса над селищем моїм
Зоря в ранковому світанні,
А в небі синьо-голубім
Вже грають промені багряні.

Понад рікою вдалині
Низенько стеляться тумани.
Як не пишатися мені
Тобою, селище кохане.

Виконала: Уманець Аліна
Учениця 7 класу
Єрківського ЗЗСО I-III ступенів
імені Героя України В.М. Чорновола
Єрківської селишної ради,Черкаської області

# data[].attributes.body
Мій Оріхів - найкраще місто на землі.
Створив: Мухін Євгеній

# data[].attributes.headline
Село Мар'ївка, овіяне легендами

# data[].attributes.subject
Село Мар'ївка, овіяне легендами

# data[].attributes.body
Легенда мого найкращого села.
Мар’ївку засновано наприкінці 70-х років XVIII ст.
Виконала : Катерина Стрижак, учениця 4 класу Мар'ївського НВК "ЗНЗ-ДНЗ" Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мар'ївка (в минулому - хутір Гремесів, Гремесові хутора, Мар'ївське) - село в Україні, Запорізькому районі Запорізької області. Орган місцевого самоврядування - Мар'ївська сільська рада. На околицях села розкопано 2 кургани, відомі під назвою "Близнюки". В одному з них виявлено кілька поховань доби бронзи (III-II тисячоліття до н. е.), в іншому - багате скіфське поховання (IV ст. до н. е.), де знайдено золоту бляшку, на якій викарбувано левицю, що годує левеня, і налобник уздечки з зображенням боротьби пішого та кінного воїнів.

Мар'ївку засновано наприкінці 70-х років XVIII ст. Вперше вона згадується в плані генерального межування Олександрівського повіту Катеринославської губернії, датованого 1781 роком. Це був невеликий хутір з кількох дворів, в яких мешкали вихідці з ліквідованої царським урядом Запорізької Січі.

У 1783 році Катерина II подарувала Мар'ївку разом з іншими селами та навколишніми землями графу Каменському. На початку XIX ст. ці землі купив царський сановник Міклашевський. Він переселив до Мар'ївки понад півтори сотні кріпаків з села Комишів Гадяцького повіту Полтавської губернії. Поміщик виділив кріпакам усього 62 деся¬тини і з кожним роком збільшував розміри панщини.

Перед реформою 1861 року в Мар'ївці налічувалося 65 дворів, проживало 348 мешканців, в т. ч. 166 чоловіків. Внаслідок скасування кріпацтва селяни стали вільними, але на чоловічу душу одержали по 1,25 десятини, т. зв. дарчі наділи. Більшість цієї землі була непридатною для землеробства, оскільки являла собою урвища, піщані та кам'янисті ділянки, вкриті чагарниками. Всі родючі ниви залишилися за поміщиком. Кращу землю він обробляв за допомогою наймитів, а гіршу здавав маленькими клаптиками в оренду колишнім кріпакам, за що здирав з них половину зібраного ними врожаю.

У 1870 році в Мар'ївці налічувалося 235 мешканців чоловічої статі, які мали 940 десятин посівів. Куркульські господарства засівали по 25 і більше десятин, а бідняцькі родини - по 3 - 4. Врожайність зернових не перевищувала 30 - 35 пудів з десятини. Переважна більшість селян ніяк же могла звести кінці з кінцями і ставала поденниками-наймитами у заможних гос¬подарів і поміщика.

Класове розшарування селян значної поглибилося в кінці XIX ст. За даними перепису 1897 року, у селі проживало 1326 чоловік, налічувалося 201 приписаний до общини двір і 12 дворів т. зв. стороннього населення. Серед 213 дворів 8 зовсім не мали посівів, 49 засівали по 1-3 десятини, 72 - по 3-5, 66 - по 5-10 десятин. р) отже, дев'ять десятих родин були бідняцькими. Середняцьких дворів налічувалося 12, куркульських 6. Про велику майнову нерівність селян свідчив розподіл тягла та реманенту. Так, у 32 бідняцьких дворів їх зовсім не було, 97 - мали лише по одному коню, тоді як заможні господарства - по 3-5 пар коней та волів, а також достатню кількість жаток, молотарок тощо. Вони наймали 17 батраків.

В роки здійснення столипінської аграрної реформи посилився процес обезземелення основної маси селянства. Намагаючись знайти вихід із скрутного становища, 68 хліборобів об'єдналися в товариство і в січні 1912 року купили поблизу Дніпра ділянку землі в 306 десятин, за яку мали сплатити 23 670 карбованців, селяни дали задаток 2367 крб., а решту зобов'язалися виплатити протягом 10 років поданням 5 проц. річних. Члени товариства залізли в борги, а користі від землі майже не мали, бо вона була заболочена, вкрита чагарниками та лісом, і щоб зрости з неї придатну для хліборобства, потрібні були додаткові витрати, а грошей це не вистачало. Трудящі Мар'ївки задихалися від податків та нескінченних поборів. У 1893 році, наприклад, вони сплатили 282 крб. 30 коп. губернського податку, 1253 крб. повітового, 144 крб. земського. Крім того, протягом року Мар'ївці мусили здати державі 2,4 тис. ховрашиних шкурок або внести грішми 47 крб. 84 коп. У 1903 році лише казенні й земські збори з селян дорівнювали 760 карбованцям.

Жителі сплачували також багато додаткових податків. Так, протягом 1881 - 83 рр. населення Хортицької області, до якої входила і Мар'ївка, мало внести казну 45 тис. крб. на будівництво 6 казарм. У 1912 році селяни Мар'ївки мусили платити казні 5115 крб. для створення хлібних запасів. Волосна управа і сільський староста-багатій брали з жителів все нові і нові побори. Староста і куркулі нав'яза¬ли сільському сходу рішення про спорудження церкви коштом громади, причому кожен двір мав внести по 50 крб. Бідняки віддавали на будівництво останні копійки, а у самих не було соломи, щоб залатати прогнилі стріхи на своїх старих хатах-мазанках. З цими жалюгідними домівками контрастували цегляні будинки куркулів. Багатіям належали 3 вітряки, паровий млин, 3 крамниці. Працював тут і шинок. Але ні лікарні, ні навіть фельдшерського пункту в селі не було.

Єдине, на що спромоглося земство, це відкрити 1870 року невеличку однокласну школу, де навчалося 25 дітей. З 2 тис. жителів (у 1913 році) неписьменними були три чверті. Вчитель Мар'ївської школи Г. М. Поляков, людина твердих революційних переконань, створив 1904 року в селі марксистський гурток.

Комітет реквізував у багатіїв харчі, одяг, гроші і видавав селянам, становище яких було особливо скрутним. У грудні 1921 року в селі зібрано 27 тис. крб. і роз¬поділено між голодуючими.

Сільрада і КНС не обмежувалися розв'язанням лише господарських питань і боротьбою з голодом, а займалися також культурним будівництвом, налагоджен¬ням медичного обслуговування населення. Уже 1921 року в Мар'ївці було відкрито фельдшерський пункт, хату-читальню, наступного року - сільський будинок куль¬тури, де збиралися сходи, селяни слухали лекції, дивилися вистави сільських ама¬торів. У 1923 році трудящі з великим піднесенням відзначили шосту річницю Вели¬кого Жовтня, а через рік - День Конституції. Гуртківці підготували й поставили у святкові дні п'єси: "Жовтневі хвилі", "Листопад", "За волю народу" та інші.

Члени сільради подбали про розширення школи. В її двох приміщеннях 1923 року навчалося 210 дітей і працювало 5 вчителів. Організаторами нової, радянської школи в Мар'ївці були вчителі О. А. Василенко та М. М. Строменко. Багато ста-рань доклали вони для ліквідації неписьменності серед дорослих. У 1924 році в селі відкрили школу лікнепу, де навчалися десятки селян, при сільбуді організу¬вали курси української мови та літератури. Працювала і хата-читальня.

Перші колгоспи - "Боротьба" і "Незаможник" виникли в Мар'ївці влітку 1923 року. Через 2 роки на їх базі було створено машинно-тракторне товариство, що об'єднувало 15 бідняцьких родин. Його очолював комуніст К. П. Чобота, який набув досвіду організаційної роботи в КНС. Нелегко господарювалося членам то¬вариства "Мар'ївське". Їхня земля (149 га) була розкидана невеличкими ділянками у 25 місцях, що значно ускладнювало роботу трактора. До того ж куркулі кілька разів виводили його з ладу, а лагодити "Фордзон" селяни не вміли. Товариство ніяк не могло розрахуватися із Запорізькою кредитною спілкою за трактор, і влітку 1928 року розпалося. Проте через кілька місяців біднота знову вирішила створити колективне господарство.

В січні 1929 року 17 родин об'єдналися у ТСОЗ "Українець". Його знову очолив К. П. Чобота. Члени товариства мали 166 десятин землі. На допомогу їм прийшла держава, надавши 5 тис. крб. кредиту на трактор. Наслідки першого року господарювання були непоганими, і в 1930 році в ТСОЗ вступило ще 45 селян. Біль¬шість з них належала до бідноти, але в товариство пролізло і кілька підкуркульників, які спробували розвалити ТСОЗ. Один з них намагався вивести з ладу дви¬гуни та молотарку, інші розкрадали і псували зерно, щоб не здавати державі. Через їх шкідництво в жовтні 1930 року ТСОЗ здав державі тільки чверть запланованого хліба. Знахабнілі вороги вчинили кілька збройних нападів на сільських активістів. 26 листопада 1930 року на лаву підсудних сіли 17 куркулів, з яких 11 засуджено до позбавлення волі, а решту вислано з села.

У грудні 1930 року Мар'ївський ТСОЗ було перетворено на сільськогосподар¬ську артіль "Колективіст", що об'єднала 213 господарств і мала 1920 га землі та 95 коней. Через кілька місяців артіль перейменували в колгосп "Українець". У 1931 році до нього вступила більшість хліборобів Мар'ївки. Наступного року 8 виробничих бригад артілі засіяли 1,7 тис. га. На збиранні врожаю перед вела друга бригада на чолі з І. І. Макаренком, якій присуджено перехідний Червоний прапор райвиконкому. 20 липня Мар'ївці першими в районі почали здавати хліб державі, успішно завершили хлібоздачу.

До 1940 року колгосп "Українець" став великим міцним господарством. Воно налічувало 500 родин (1,5 тис. працездатних), мало 6,4 тис. га землі, кілька вантажних автомашин. На фермах налічувалося 280 робочих волів і коней, 480 голів рогатої худоби, 800 овець. Врожай зернових з га протягом передвоєнних років зріс до 22 цнт. У колгоспі був кращий у районі сад, що займав площу в 150 га. окрім двох існуючих, споруджено ще два ставки з водним дзеркалом 6 га. У ставках рік виловлювали близько 16 цнт риби. Розвивалося і бджільництво. З успішним розвитком колгоспної економіки змінилося все життя мар'ївців, село набуло нового вигляду. Було капітально відремонтовано весь житловий фонд, закладено нові красиві вулиці, забудовані добротними будинками й обсаджені деревами. У 1935 році село і колгосп одержали електроенергію від Дніпрогесу спочатку лампочки Ілліча засяяли в громадських установах, а потім і в хатах, достаток прийшов у кожну селянську родину. Колгоспники одержували на трудодень по 2-6 кг зерна і 2-3 крб. грішми.

Значно поліпшилося медичне обслуговування трудящих, відкрився фельдшерсько-акушерський пункт. Ще 1930 року в селі було запроваджено семирічне навчання дітей. До 1937 року ліквідовано неписьменність серед дорослих. Замість колишньої хати-читальні відкрито сільську бібліотеку, що мала близько 2 тис. книг. У сільбуді щотижня демонструвалися кінофільми. Тут же, при сільбуді, працювали драматичний і хоровий самодіяльні гуртки. В життя селян широко увійшли газети й журнали, що в 1929 році на село надходило 40 примірників газет, то в 1940 році газети журнали передплачувала кожна родина.

З початком Великої Вітчизняної війни значна частина чоловіків стала до лав червоної Армії. У важких умовах воєнного часу колгоспники докладали всіх зусиль, щоб швидше зібрати врожай. Не вистачало робочих рук, техніки, тому що більшість тракторів та автомашин було передано військовим частинам або евакуйовано. До пізньої ночі працювали жінки, старі, підлітки на колгоспних ланах. Поспішали здати хліб державі, бо фронт наближався. За завданням райкому партії на селі створено винищувальний загін на чолі з директором школи О. А. Василенком. Після того як 19 серпня 1941 року в Мар'ївку вдерлися фашистські загарбники, кілька жителів, і зокрема М. К. Пазинич, пішли в партизани і брали участь в боротьбі проти ворога у дніпровських плавнях, а дехто навіть у лісах Білорусії.

Окупанти запровадили в селі рабську працю. Вони примушували селян працюва¬ти у т. зв. общинному господарстві, створеному для постачання продовольча німецькій армії. Головою цього господарства та сільської управи гітлерівці визначили німця-колоніста Оленбурга, що допомагав їм грабувати і переслідувати радянських людей. Напередодні відступу з Мар'ївки вороги зігнали всіх її мешканців, а також селян з інших сіл і примусили споруджувати оборонні укріплення. За ухиляння з робіт фашисти розстріляли і закатували 37 чоловік. Так, за невихід на риття окопів гітлерівський офіцер жорстоко побив М. Воловченко, а потім у лютий мороз разом з хворими дітьми замкнув її в сараї. Всі вони замерзли. Відступаючи, ворог лютував. Гітлерівці вщент зруйнували понад 60 житлових будинків колгоспників, розграбували артільне господарство, а будівлі знищили. Загальна сума збитків, заподіяних селу окупантами, становила 27,3 млн. крб. Ще раніше гітлерівці вивезли на каторжні роботи до Німеччини 72 юнаків і дівчат, 12 з яких там і загинули.

Мар'ївка була визволена від фашистських загарбників частинами 333-ї стрі¬лецької дивізії 3-го Українського фронту 30 грудня 1943 року. В боях за село смертю хоробрих загинуло чимало бійців Червоної Армії, серед них Герой Радянського Союзу сержант М. Г. Макуха. На братській могилі загиблих воїнів-визволителів споруджено пам'ятник. У лавах Червоної Армії громили ворога 342 уродженці Мар'ївки. За мужність і відвагу більше як половина з них нагороджена орденами і медалями.

Після визволення села Мар'ївці, не гаючи часу, почали відбудову господарства. Механізатори із старих, зібраних частин змонтували два трактори, радянські воїни передали артілі 14 коней, і цією тягловою силою колгоспники обробляли артільні лани. Комсомолки-трактористки Т. З.Цаталах та Л. П. Книш посіли перші місця серед механізаторів Біленьківської МТС.

Після закінчення Великої Вітчизняної війни до Мар'ївки повернулося понад 200 воїнів, які негайно включились у відбудову рідного села та колгоспу. Завдяки трудовому героїзмові механізаторів, тваринників, усіх колгоспників, артіль швидко міцніла і до 1949 року відновила довоєнний рівень виробництва. На грудях 35 передовиків засяяли ордени та медалі. За вирощення високого урожаю озимої пшениці - по 30 цнт з га - ланковій 3. М. Гречці присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці. Орден Леніна одержала ланкова Є. І. Книш, шість чоловік - орден Трудового Червоного Прапора.

Окрилені високою оцінкою їхньої праці, мар'ївці розгорнули соціалістичне змагання за дальше піднесення рільництва і тваринництва. Керувала змаганням колгоспна партійна організація. Комуністи провадили велику організаторську і масово-політичну роботу. У кожній бригаді було відкрито добре обладнані червоні кутки. Вечорами сюди збиралися колгоспники послухати лекції та бесіди, почитати газети і журнали. Вся агітаційно-масова робота була спрямована на дальше зміцнення економіки колгоспу. Партійної організації. Керівниками ферм було призначено комуністів. Для тваринників організували курси з зоотехмінімуму. Правління артілі, парторганізація, і колгоспники вишукували резерви для розширення кормової бази, дбали про поліпшення догляду за худобою, збільшення виходу готової продукції. І поступово справи у цій важливій галузі пішли краще. В 1960 році було збережено 92 проц. молодняка.

У наступні роки колгосп "Росія" (перейменований 1962 р.) став одним з передових господарств району. Він має зерново-м'ясо-молочний напрям. Загальна площа земельних угідь перевищує 8 тис. га, з яких близько 5 тис. га зайнято під посівами полиці і кукурудзи. Врожаї зернових становлять близько 25 цнт з га. Колгосп висаджує овочі, має великий сад і виноградник. Рік у рік поповнюється новими спеціалістами загін сільської інтелігенції. 169 року він налічував близько 60 чоловік - агрономів, зоотехніків, вчителів, працівників, культосвітніх працівників тощо. Зростає виробнича кваліфікація сільських трудівників, збільшуються ряди передовиків колгоспного виробництва. В роки семирічки 12 кращих з них одержали нагороди, а І. Ф. Ревенко - бригадир рільничої бригади, яка вирощує 30 цнт пшениці на кожному га посіву, удостоєний звання Героя Соціалістичної праці. Люди є золотим фондом колгоспу. Вони - творці його багатства, яке постійно намножується. Загальні прибутки Господарства за останнє десятиріччя зросли шість разів і 1969 року становили 2,6 млн. карбованців.

Давно минули ті часи, коли колгоспники одержували на трудодень копійки. Нині їхній середньомісячний заробіток дорівнює 80 крб. На продукти харчування витрачають небагато, бо мають і корів, і свиней, птицю, городину. Тому не дивно, що у Мар'ївців є чималі заощадження (понад 800 тис. крб.), що в магазинах сільського споживчого товариства вони щороку купують товарів більше ніж на півмільйона карбованців. 90 сімей придбали мотоцикли, 12 - легкові автомашини, майже в кожному домі є велосипед, радіоприймач, пральна машина.

Невпинно зростає попит населення на красиві сучасні меблі, телевізори, холодильники кращих марок. За останні п'ятнадцять років близько 200 жителів спорудили будинки. Велике капітальне будівництво проводять колгосп, сільрада. У центрі села споруджено будинок культури, нові приміщення середньої школи, контори правління колгоспу тощо. Красивішає, впорядковується Мар'ївка. Її центр забруковано, всі вулиці освітлено, прокладаються тротуари. Жителі висаджують на вулицях і подвір'ях дерева, кущі, квіти. 1958 року в селі відкрито дільничну лікарню на 15 ліжок, амбулаторію. Для свинарок і доярок на тваринницьких фермах обладнано профілакторій. У кожній комплексній бригаді працюють дитячі ясла і садки - їх утримує колгосп.

Нині Мар'ївка ― це п'ятнадцять впорядкованих вулиць. Гарний вигляд має центр села. Торговельний центр, під дахом якого знаходяться промисловий, продовольчий та магазин господарських товарів. Поруч ― добротний будинок культури та контора. Біля торговельного комплексу ― кінцева зупинка автобуса та маршрутного таксі, що дев'ять разів на день курсують до Запоріжжя.

Прикметою села є церква. Було зроблено ремонт. Також в селі є Мар'ївський навчально-виховний комплекс де навчається 170 учнів, при ньому відкритий дитячий садочок на 26 дітей. Функціонує амбулаторія сімейної медицини, туди може звернутись кожен селянин за лікарняною допомогою. Працює Будинок культури разом з сільською бібліотекою. Понад 100 юнаків і дівчат, які мають здібності потяг до музики, танцювального і драматичного мистецтва, беруть участь у роботі самодіяльних гуртків і колективів. Мар'ївські аматори не раз завойовували перші місця на районних і обласних оглядах художньої самодіяльності. Бібліотека має багато відвідувачів, та облаштований інтернет-центр. В селі люблять і шанують книгу. Понад 750 чоловік є читачами бібліотеки. Нема такої родини, яка б не передплачувала газет, журналів. Людей цікавить не тільки стан справ в своєму селі. Вони живуть інтересами всієї країни, всього світу.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біленьківська

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія села Мар'ївки

# data[].attributes.attachment_link.description
Мар'ївка (в минулому - хутір Гремесів, Гремесові хутора, Мар'ївське) - село в Україні, Запорізькому районі Запорізької області. Орган місцевого самоврядування - Мар'ївська сільська рада. На околицях села розкопано 2 кургани, відомі під назвою "Близнюки". В одному з них виявлено кілька поховань доби бронзи (III-II тисячоліття до н.

# data[].attributes.attachment_caption
Акція об’єднує всіх небайдужих і творчих!

# data[].attributes.headline
Наш край - гордість України! Нам є чим пишатись!

# data[].attributes.subject
Наш край - гордість України! Нам є чим пишатись!

# data[].attributes.body
Було надзвичайно цікаво працювати в Акції! Велика подяка організатору Акції - Немашкало Людмилі Миколаївні! Велика подяка всім учасникам Акції! Ми разом створили справжню скарбничкуз історії краю, з історії України! Похилько Наталія, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради

# data[].attributes.attachment_caption
Вулиця Перемоги -  головна вулиця Просторого!

# data[].attributes.headline
Легенда про моє село

# data[].attributes.subject
Легенда про моє село

# data[].attributes.body
Легенди пишемо самі. Легенди складають звичайні люди. А вони потім розносяться по світу, наче осіння листя. Ось і учні нашої школи спробували самі написати легенду про виникнення рідного села. Давно це було... https://docs.google.com/document/d/10wMGIyzUw2CsAmMflLBhXcbI_IWPN8il/edit? usp=sharing&ouid=106932154811655331800&rtpof=true&sd=true

Виконала: Похилько Наталія, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО  Чернігівської селищної ради, Запорізька обл.

# data[].attributes.headline
Заповідне урочище

# data[].attributes.subject
Заповідне урочище

# data[].attributes.body
Заповідне урочище під назвою "Сосновий ліс" розташоване в Буському районі Львівської області поблизу села Ожидів. Воно було засноване в 1984 році рішенням Львівської обласної ради. Тут під охороною перебуває частина лісового масиву із цінними насадженнями.
Виконала: Партика Соломія, учениця 5 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.attachment_link.title
партика соломія

# data[].attributes.headline
Сила весняного лісу

# data[].attributes.subject
Сила весняного лісу

# data[].attributes.body
З наближенням тепла так і манить до себе весняний ліс. Мокрий важкий сніг ще прикриває тендітні паростки нового життя, що прокидаються від зимового сну. Але сила й енергія молодих пагонів не має перешкод.
Виконала: Нечипорук Ольга, учениця 5 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.attachment_link.title
Нечипорук оля5

# data[].attributes.headline
Неповторність Тернопільського ставу

# data[].attributes.subject
Неповторність Тернопільського ставу

# data[].attributes.body
Тернопільський став – це справжнісінька окраса файного міста. Цікаво, що цій водоймі вже більше 400 років. Озеро практично є ровесником самого міста.
Виконала: Заришнюк Дарина, учениця 5 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
заришнюк дврина

# data[].attributes.headline
Початок нового дня

# data[].attributes.subject
Початок нового дня

# data[].attributes.body
Чарівний і прекрасний літній ранок. Яке це незвичайне видовище – початок нового теплого літнього дня. Світанок влітку настає рано. Земля ще сонна, а перші сонячні промені вже починають повільно ковзати по ній. Вони проганяють туман, який поступово прощається з полями і луками, розсіюючись в сонячному світлі.
Виконала: Гаращук Анна, учениця 8 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.attachment_link.title
гаращук катя 8кл.

# data[].attributes.headline
Різнобарвна краса

# data[].attributes.subject
Різнобарвна краса

# data[].attributes.body
Дуже часто в саду, в парку, або місцях, де проростає багато зелені, можна зустріти красивого метелика. Незважаючи на маленький розмір, вони дуже помітні. Крила пофарбовані в яскравий, червоний або помаранчевий колір.  Саме таку красу зафіксувала у Берлинського дендропарку.
Виконала: Сторожук Вероніка, учениця 8 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
вероніка сторожук 8кл

# data[].attributes.headline
Краса рідного краю

# data[].attributes.subject
Краса рідного краю

# data[].attributes.body
Які красиві, які неповторні  поля в лісостепу. Їх золотять потоки яскравого проміння, і гаряче повітря переливається хвилями.

Наливаються соками колоски жита й пшениці. Зацвітають на схилах і підгір’ях соняшники. Створюється враження, ніби впали на землю з неба тисячі сонць.

Український степ по-своєму чарівний і величний.
Виконала: Стех Анастасія, учениця 4-Б Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.attachment_link.title
стех анастасія 4б

# data[].attributes.headline
Краса осіннього лісу

# data[].attributes.subject
Краса осіннього лісу

# data[].attributes.body
Восени погода буває різна. Буває відчуття, що осінь поводиться, наче мале дитя. Її капризи дуже впливають на дерева. Осика вбралася в червоне плаття. Клен одягнув наряд з червоного золота. Дуб полінувався вбратися, він залишився в своєму літньому платті. Осіння природа вражає чарівною красою! Така чудова краса кожного дня милує око вчителям і учням Берлинського закладу освіти.

Виконала: Ковальчук Аліна, учениця 4-А класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
ковальчук аліна 4а

# data[].attributes.headline
Краса весняного лісу

# data[].attributes.subject
Краса весняного лісу

# data[].attributes.body
Серед всіх сезонів року весна відрізняється своєю багатобарвністю. Цей прекрасний час характеризується пробудженням від довгого зимового сну всієї природи. Навесні розпускаються бруньки, росте трава, прилітають птахи. Але найголовніше — зацвітає майже кожна рослина.
Виконала: Приступа Юлія, учениця 4-А класу, Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.attachment_link.title
приступа юлія

# data[].attributes.headline
Самотні вагони Бродівського вокзалу.

# data[].attributes.subject
Самотні вагони Бродівського вокзалу.

# data[].attributes.body
Із прокладенням залізничного сполучення у Бродах будується вокзал. Це була двоповерхова споруда з критим пероном, у якій перед І світовою війною містились офіси цісарсько-королівських чиновників (адміністрація залізниці, митний, поштовий і телеграфічний уряди, представництво комісаріату поліції). Тут були кімнати відпочинку трьох класів, ресторан, аптека, карти залізниць, розклади руху поїздів. Будівля вокзалу була сильно пошкоджена під час І світової і українсько-польської воєн. У міжвоєнний період польська влада провела реконструкцію вокзалу. У кінці 1920-их років на вокзалі містилися залізнична книгарня «Рух». У вересні 1939 і червні 1941 р. вокзал був бомбардований німецькою авіацією. Під час бойових дій березня-липня 1944 р. споруда старого бродівського вокзалу була знищена.

У 1954 році будується новий новий вокзал. Улітку 2007 завершено капітальний ремонт вокзалу.
Виконала: Яремко Олена, учениця 8 класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
яремко олена 8кл

# data[].attributes.headline
Пам'ятник Т.Г. Шевченку

# data[].attributes.subject
Пам'ятник Т.Г. Шевченку

# data[].attributes.body
Відкриття пам’ятника Т.Шевченку в селі Берлин,як першого у Бродівському районі відбулось 21 жовтня 1991 року. Пам’ятник встановлено в центрі села біля основного автошляху Броди – Червоноград. Складну на той час справу зорганізували активісти села-члени НР України.
Виконала: Крутяк Діана, учениця 4-А класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
крутяк діана 4а

# data[].attributes.headline
Дуби-велетні села Берлин

# data[].attributes.subject
Дуби-велетні села Берлин

# data[].attributes.body
Дуби - величні, довговічні дерева. У далекому минулому вони вiдiгравали дуже вагому роль в нашій місцевості при розмежуванні земель між поміщиками і військовими обивателями. Їх було позначено в документах, на деревах робилися всілякі зарубки і знаки, що позначали межі земельних наділів.

У нашому селі Берлин, що на Львівщині,  є кілька дубів-довгожителів, які дивують своїм вiком.
Виконав: Варкін Дмитро, учень 7-А класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.headline
Батьківщина Героя України В.М. Чорновола

# data[].attributes.subject
Батьківщина Героя України В.М. Чорновола

# data[].attributes.body
Люблю тебе, моє рідне селище!
Виконала Завідувач бібліотеки Єрківського ЗЗСО І-ІІІ ступенів імені Героя України В.М. Чорновола Продан Алла Василівна Єрківська ОТГ Черкаська область

# data[].attributes.attachment_link.title
Колаж Мій край

# data[].attributes.headline
Храм св. великомучениці Параскеви П’ятниці

# data[].attributes.subject
Храм св. великомучениці Параскеви П’ятниці

# data[].attributes.body
Найдавнішим письмовим документом, що подає відомості про сільську парафіяльну церкву св. Параскеви П'ятниці в с. Берлині, що на Львівщині, є інвентаризаційна відомість з 1804 р. Мова йде про інвентеризацію й оцінку парафіяльного господарства церкви і церковних земель, складену представником Страхового уряду в Бродах Яном Грабовським і парохом с. Берлина о. Тимофієм Хмільовським 3 червня 1804 р.
Виконав: Дідик Владислав, учень 4-Б класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
дідик владислав 4б

# data[].attributes.headline
Храм св. великомучениці Параскеви П’ятниці

# data[].attributes.subject
Храм св. великомучениці Параскеви П’ятниці

# data[].attributes.body
Величний храм св. великомучениці Параскеви П’ятниці, збудований у стилі українського бароко за проектом Львівського архітектора Євгена Нагірного коштами греко-католицької громади, є гордістю і окрасою с. Берлин. Будівництво розпочато 1932 р. під керівництвом Йосифа Літовинського і його сина Володимира, а 1933 р. цей дерев’яний храм був майже завершений. Посвячення відбулося 1935 р. Розпис храму виконав у 1965-70 роках Євген Мусуйленко.
Виконав: Демчук Павло, учень 4-Б класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
демчук павло 4б

# data[].attributes.headline
Рекомендації учасникам акції

# data[].attributes.subject
Рекомендації учасникам акції

# data[].attributes.body
1. Не забутьте зареєструватися до участі в акції.
2. Увійдіть або зареєструйтеся у сервісі Padlet. Тоді ваші дописи не будуть анонімними і ви зможете їх редагувати.
3. Оформлення стікара: назва вашого допису; вбудований матеріал (фото, відео); декілька слів про вашу інформацію; посилання на подану інформацію; хто виконав: Ім'я та прізвище, посада або клас, назва навчального закладу або організації, місце розташування)
Дякую за активність. Успіху!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Л. Немашкало

# data[].attributes.attachment_link.title
Краю мій, гордість моя

# data[].attributes.attachment_link.description
Мережева акцiя ”Краю мій, гордість моя” проводиться в межах Всеукраїнського мicячника шкiльних бiблioтек-2021, присвяченого краєзнавству. ...

# data[].attributes.headline
 Місто солодке, як мед!

# data[].attributes.subject
 Місто солодке, як мед!

# data[].attributes.body
Місто Мелітополь - "медове місто" засновано в 1784 році, розташоване на півдні Запорізької області на березі колись судноплавної річки Молочна, що впадає в Молочний лиман.

Мій Мелітополь - моє місто,

В осінній золотій красі,

І прикрашають, як намисто,

Святковим сяйвом ліхтарі.

Мій Мелітополь - я щаслива,

Що тут з'явилася на світ,

Це місто рідне і красиве,

Моєї молодості цвіт.

Мій Мелітополь - ти частина

Моєї долі і душі,

Ти ніби чарівна перлина,

Яку я вкладую в вірші.

Мій Мелітополь - ти зі мною,

У моїх спогадах,  думках...

І я пишаюся тобою,

Живи і квітни у віках!
Автор: LubovShemet

https://youtu.be/I9v_1gZSMpA

Виконала: Наталія Чихлатих, провідний бібліотекар Костянтинівської СРШ І-ІІІст. "ПРОМЕТЕЙ" з пвп Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області

# data[].attributes.headline
Талановита майстриня села Костянтинівки Козлова Валентина Іванівна.

# data[].attributes.subject
Талановита майстриня села Костянтинівки Козлова Валентина Іванівна.

# data[].attributes.body
Для більшості українців вишивка є предметом національної гордості, твором народної творчості та майстерності, втіленням старовинних традицій, а для талановитої майстрині із села Костянтинівки Козлової Валентини Іванівни вишивка стала не просто улюбленим хобі, а і сенсом життя. ЇЇ руки можна назвати „золотими”, бо вони створюють по-справжньому геніальні мистецькі шедеври, іноді навіть важко повірити, що це зробили руки людини. Рушники, серветки, картини, створені руками майстрині, палають яскравими фарбами. Гра кольорів, витончена краса виробів є натхненням та взірцем для підростаючого покоління.
https://youtu.be/lhayqcOp-mA

Виконала: Наталія Чихлатих, провідний бібліотекар Костянтинівської СРШ І-ІІІст. "ПРОМЕТЕЙ" з пвп Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області

# data[].attributes.headline
Каскад фонтанів "Райдуга" та Вознесенівський парк – улюблене місце відпочинку запорожців

# data[].attributes.subject
Каскад фонтанів "Райдуга" та Вознесенівський парк – улюблене місце відпочинку запорожців

# data[].attributes.body
Вознесенівський парк – це дивовижне поєднання мальовничих пагорбів, акуратних доріжок, чудових квіткових композицій. Парк прикрашають “Міст закоханих”, фонтани, водяний млин і пам’ятник Святославу Хороброму.

Виконала: Світлана Прохорова, Хортицька національна академія

# data[].attributes.headline
"Фонтан життя", Запоріжжя

# data[].attributes.subject
"Фонтан життя", Запоріжжя

# data[].attributes.body
Фонтан на площі Маяковського – один з найвідоміших символів Запоріжжя. Він має найбільшу в Україні кулю, що обертається під дією води. Скульптури, які знаходяться навколо фонтану, відображають всю історію українського народу, починаючи із самих давніх часів: Кам’яні могили, Берегиня, скіфи, мисливець, Козак Мамай, чумаки та композиція Чорнобиля.
Встановлено фонтан  в пам'ять героїв-ліквідаторів, які загинули під час усунення наслідків аварії.

Цікава інформація про «Фонтан життя»: http://moreinfo.ua/ua/zaporozhe/place/fontan_zhizni
Відео: https://www.youtube.com/watch?v=yVHPla1Ab4s

Виконала: Світлана Прохорова, Хортицька національна академія

# data[].attributes.headline
З днем народження, Оріхове!

# data[].attributes.subject
З днем народження, Оріхове!

# data[].attributes.body
Виконала: Погосян Міланія, учениця 10-Б класу КЗ"ОЗЗСО"Сузір'я" Оріхівської міської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міланія Погосян

# data[].attributes.attachment_link.title
З днем народження, Оріхове!

# data[].attributes.headline
Гуляйпільськ

# data[].attributes.body
Гуляйпільський художник Григорій Тищенко! Хоч руки в нього не підіймаються, та він їх не опускає!!!
Унікальний, талановитий художник виконує свої роботи за допомогою, практично нерухомих, рук, ніг та зубів! Григорій Тищенко має інвалідність з дитинства, він не може підняти руки. Тож пише ікони та картини сидячи, розмістивши лист між колінами. І це при тому, що така робота не вибачає помилок, адже хибно вирізьблену лінію вже не переробити. У цього чоловіка є чому повчитися!!!
https://www.youtube.com/watch?v=Th_bVcTe-Bs
https://www.youtube.com/watch?v=Th_bVcTe-Bs
https://gylyajpole.city/articles/56720/hudozhnik-grigorij-tischenko-vigraviyuvav-unikalnu-ikonu-svyatogo-mikolaya
Виконала: Глінка Тетяна, Успенівська ЗОШ І-ІІІ ст., Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Тищенко

# data[].attributes.headline
Оріхове! Для мене ти єдиний

# data[].attributes.subject
Оріхове! Для мене ти єдиний

# data[].attributes.body
https://youtu.be/FwpoyHcIdxg
Виконала: Кудієнко Анастасія
учениця 10-Б класу
КЗ"ОЗЗСО"Сузір'я
Оріхівської міської ради
Запорізької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Моя земля — моє багатство￼!

# data[].attributes.headline
Кам'янка-Дніпровська

# data[].attributes.subject
Кам'янка-Дніпровська

# data[].attributes.body
Місто відзначає 235-річний ювілей !
Виконала: Галина Солодовник, бібліотекар Енергодарської ЗОШ №2 Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_caption
"Село на нашій Україні - неначе писанка село"(Т.Г.Шевченко)

# data[].attributes.headline
Мій осінній рідний край. Село Мар'ївка

# data[].attributes.subject
Мій осінній рідний край. Село Мар'ївка

# data[].attributes.body
Виконала: Катерина Стрижак
учениця 4 класу, Мар'ївський НВК "ЗНЗ-ДНЗ"Біленьківської сільської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_caption
Легендарна жінка-трактористка

# data[].attributes.headline
Моя землячка – Лучко Катерина Григорівна

# data[].attributes.subject
Моя землячка – Лучко Катерина Григорівна

# data[].attributes.body
Жила в селі Розівка Чернігівського району Лучко (Кочубей) Катерина Григорівна, або баба Катя, як всі в селі казали на неї. В чому ж полягав героїзм цієї людини, чим же вона відрізнялася від інших людей нашого села?

Вона була єдиною жінкою-трактористом в нашому селі. В роки війни завжди їздила з червоним прапором на тракторі. Важко було працювати, однак Катерина Григорівна ніколи не скаржилася на втому. Навпаки, намагалася завжди бути попереду всіх. Мабуть, хотіла всім довести, що вона вже не маленьке дівча. Та, як зізнається Катерина Григорівна, перш за все хотіла довести сама собі, що вона зможе бути справжньою трактористкою.

За роботу її не раз нагороджували медалями, і похвальними грамотами. Була нагороджена Орденом Трудового Червоного прапору. Мала пам’ятний знак «50 років визволення України», нагороджена ювілейними медалями «60 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні», «65 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні». Мала посвідчення ветерана війни і учасника війни, посвідчення «Ударник десятой пятилетки», посвідчення «Ветеран праці». Ось така вона, героїчна жінка-трактористка, моя землячка.

Дудинець Світлана Анатоліївна, завідувач Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради Запорізької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Лучко Катерина Григорівна

# data[].attributes.headline
Краса осіннього вечо

# data[].attributes.body
Краса осіннього вечора.
Виконала: Рак Юлія, учениця 9 класу, Берлинський ЗЗСО І-ІІІ ступенів, Бродівська міська рада, Львівська обл.

# data[].attributes.attachment_caption
Енергодар, заможний, рідний, живи у мирі та безмежно процвітай!

# data[].attributes.headline
Енергодар, заможний, рідний, живи у мирі та безмежно розквітай!

# data[].attributes.subject
Енергодар, заможний, рідний, живи у мирі та безмежно розквітай!

# data[].attributes.body
Енергодар - сучасне, молоде місто на Півдні України, енергетична столиця нашої країни.  Рідному місту учні Енергодарської ЗОШ №7 привсятили своє відеозізнання.
https://youtu.be/V6vf7C3BnEs
Виконала: Діана Цвілій, учениця 10-Б класу Енергодарської ЗОШ №7 Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Енергодар, заможний, рідний, живи у мирі та безмежно розквітай!

# data[].attributes.attachment_caption
Братьска могила 

# data[].attributes.headline
Пам'ятник над братською могилою воїнів-визволителів 

# data[].attributes.subject
Пам'ятник над братською могилою воїнів-визволителів 

# data[].attributes.body
Мар'ївка була визволена від фашистських загарбників частинами 333-ї стрілецької дивізії 3-го Українського фронту 30 грудня 1943 року. В боях за село смертю хоробрих загинуло чимало бійців Червоної Армії, серед них Герой Радянського Союзу сержант М. Г. Макуха. На братській могилі загиблих воїнів-визволителів споруджено пам'ятник. У лавах Червоної Армії громили ворога 342 уродженці Мар'ївки. За мужність і відвагу більше як половина з них нагороджена орденами і медалями.
Виконала: Людмила Стрижак
Мар'ївський НВК"ЗНЗ-ДНЗ" Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

# data[].attributes.attachment_caption
Село моє, для мене ти єдине .

# data[].attributes.headline
Мар'ївка (в минулому

# data[].attributes.body
Мар'ївка (в минулому - хутір Гремесів, Гремесові хутора, Мар'ївське) - село в Україні, Запорізькому районі Запорізької області. Орган місцевого самоврядування - Мар'ївська сільська рада.    На околицях села розкопано 2 кургани, відомі під назвою «Близнюки». В одному з них виявлено кілька поховань доби бронзи (III—II тисячоліття до н. е.), в іншому - багате скіфське поховання (IV ст. до н. е.), де знайдено золоту бляшку, на якій викарбувано левицю, що годує левеня, і налобник уздечки з зображенням боротьби пішого та кінного воїнів.
Виконала: Людмила Стрижак, бібліотекар, Мар'ївський НВК "ЗНЗ-ДНЗ" Біленьківської ОТГ, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_caption
Наша природа прекрасна о будь-якій порі року. Якщо ви любите природу, завітайте у наші краї!

# data[].attributes.headline
Природні дива Дружелюбівки

# data[].attributes.subject
Природні дива Дружелюбівки

# data[].attributes.body
Виконав: Дмитро Похилько, учень 3 класу, Дружелюбівська філія ОЗО «Матвіївський ЗНВК «Всесвіт»» МСК, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фотоколаж Природні дива Дружелюбівки

# data[].attributes.headline
Рослинний світ заказника "Степова  Балка"

# data[].attributes.subject
Рослинний світ заказника "Степова  Балка"

# data[].attributes.body
Прозора степова далечінь пахне духмяними травами. Яке-то щастя бачити таку красу, дихати на повні груди цілющим повітрям.
Виконала: Катерина Романішена, вчитель географії та біології Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради Запорізької обл.

# data[].attributes.headline
Шкільний краєзнавчий музей

# data[].attributes.subject
Шкільний краєзнавчий музей

# data[].attributes.body
Найкращий спосіб пізнати історію свого краю, свого села - відвідати шкільний краєзнавчий музей. Привітні екскурсоводи на кілька хвилин перенесуть Вас на 200 років назад і Ви дізнаєтесь чимало цікавого!
Виконала: Наталія Похилько, бібліотекар і керівник шкільного музею Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
шкільний музей

# data[].attributes.headline
Зустріч із краєзнавцем Єременко М.М.

# data[].attributes.subject
Зустріч із краєзнавцем Єременко М.М.

# data[].attributes.body
Микола Єременко під час зустрічі познайомив присутніх із своїми книгами, які подарував шкільній бібліотеці!
Виконала: Наталія Похилько, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зустріч із краєзнавцем Єременко М.М.

# data[].attributes.headline
Запорізькі осінні пейзажі

# data[].attributes.subject
Запорізькі осінні пейзажі

# data[].attributes.body
Янущенко Тимур, 1 клас, Запорізька гімназія № 104

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорізькі осінні пейзажі

# data[].attributes.headline
Легенда про моє село

# data[].attributes.subject
Легенда про моє село

# data[].attributes.body
Легенди пишемо самі.
Виконала: Похилько Наталія, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО  Чернігівської селищної ради, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенда про моє село

# data[].attributes.headline
Микола Миколайович Єременко

# data[].attributes.subject
Микола Миколайович Єременко

# data[].attributes.body
Виконала: Наталія Похилько, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Миколайович Єременко

# data[].attributes.headline
Моє місто Оріхів

# data[].attributes.subject
Моє місто Оріхів

# data[].attributes.body
Виконали -Копарчук О.О. та учні  6-Б класу КЗ" ОЗЗСО "Сузір'я" Оріхівської міської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Копарчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Моє місто Оріхів

# data[].attributes.headline
Фото-флеш-акція "Чудовий край - чудової краси"

# data[].attributes.subject
Фото-флеш-акція "Чудовий край - чудової краси"

# data[].attributes.body
Виконали здобувачі освіти 9, 11 класів та заавідуюча бібліотекою ЗЗСО № 22 Шайдт Наталія.

# data[].attributes.attachment_link.title
фото_флеш_акція

# data[].attributes.body
Виконали:
Шкільні бібліотекарі: Мельничук К.В
Шиєнкова Л.О. клуб "Friend's book "КЗ "Дніпрорудненська гімназія "Софія"l-lll ст № 1"ДМР ВР ЗО, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лилия Шиенкова

# data[].attributes.attachment_link.title
Краєзнавство у бібліотеці.Дніпрорудне

# data[].attributes.headline
Мій рідний край - моє село Просторе!

# data[].attributes.subject
Мій рідний край - моє село Просторе!

# data[].attributes.body
Для кожної людини - свій рідний край - найкращий! Маленьке село чи велике місто - це наша Батьківщина! Вона для кожного - найрідніша! Вона для кожного - наймиліша!  Автор: Наталія Похилько, бібліотекар Просторівської філії Богданівського ОЗЗСО Чернігівської селищної ради, Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мій рідний край

# data[].attributes.headline
НУШенята люблять рідне місто

# data[].attributes.subject
НУШенята люблять рідне місто

# data[].attributes.body
ЧетвертоНУШівці "Сузір'я" переконані, що їхнє місто найкраще.

Виконала: Таран Т.Г.,
учитель НУШ
КЗ "ОЗЗСО "Сузір'я"
Оріхівської міської ради

# data[].attributes.headline
Гордість оріхівців

# data[].attributes.subject
Гордість оріхівців

# data[].attributes.body
Оріхівщина - батьківщина багатьох відомих діячів науки та культури. Гордість оріхівців - академік Микола Антонович Доллежаль.
Він прожив унікальне життя довжиною в 101 рік, був свідком багатьох важливих подій XXстоліття й залишив добрий слід на землі й у людських серцях.
Один з основоположників нової галузі науки й техніки, пов'язаної з практичним використанням атомної енергії, М.А.Доллежаль відзначений багатьма державними нагородами.
У 1988 році в Оріхові було споруджено бронзове погруддя славного земляка.

Виконала: Таран Т.Г., учитель НУШ КЗ "ОЗЗСО "Сузір'я" Оріхівської міської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.headline
Замок Вальмана, Верхня Хортиця м. Запоріжжя

# data[].attributes.subject
Замок Вальмана, Верхня Хортиця м. Запоріжжя

# data[].attributes.body
Замок Вальмана – унікальний пам'ятник архітектури, який знаходився на території менонітської колонії Розенталь. Його точна дата будівництва невідома, але історики зазначають, що замок почали будувати на початку 20 століття, а закінчили після 1917 року.

Через помпезну архітектуру будівлю почали називати «Die Burg», що в перекладі з німецької мови означає замок, хоча спочатку вона будувалася для інших цілей.

Задумка побудувати замок належала Катаріні Вальман – вдові відомого підприємця Андреаса Вальмана. У володінні цієї сім'ї було кілька заводів, деякі з них розташовувалися на території сучасної Верхньої Хортиці. Катаріна Вальман закінчила в Німеччині курси по організації дитячих садів. Коли повернулася, планувала на території колонії Розенталь відкрити такий заклад для дітей. Але її планам завадила революція 1917 року.

Джерело: http://surl.li/alsua

Людмила Крижко, методист КЗ «ЗОІППО» ЗОР

# data[].attributes.headline
Меморіал Сторіччя, Верхня Хортиця м. Запоріжжя

# data[].attributes.subject
Меморіал Сторіччя, Верхня Хортиця м. Запоріжжя

# data[].attributes.body
Цей пам'ятник встановили меноніти в 1890 році на Верхній Хортиці в пам'ять про столітній ювілей їх переселення в нашу область. Він знаходився на місці перетину сучасних вулиць Істоміна, Зачиняєва і Героїв 37-го батальйону. Автором Меморіалу Сторіччя став муляр Гайнріх Гамм. Він звів стрілоподібний семиметровий меморіал, що складався з постаменту, тумби і п'яти секцій стели. У меморіалу досить складна історія. За словами дослідників, в 1938 році пам'ятник був розбитий і заритий. У 1942 його викопали і знову встановили. Але навесні 1943 року колоністів вивезли з території міста. А сліди пам'ятника загубилися. Залишилося тільки фото і чутки.

Джерела: http://surl.li/alskd ; http://surl.li/alskz

Людмила Крижко, методист КЗ «ЗОІППО» ЗОР

# data[].attributes.headline
БАЛАКЛІЙСЬКИЙ КРАЄЗНАВЧИЙ МУЗЕЙ

# data[].attributes.subject
БАЛАКЛІЙСЬКИЙ КРАЄЗНАВЧИЙ МУЗЕЙ

# data[].attributes.body
Балаклійський краєзнавчий музей розміщується в найстарішій будівлі м.Балаклія пам'ятці архітектури початку ХІХ ст. + СУМНА ЛЕГЕНДА
https://balakliya-rda.gov.ua/index.php/8-novini/7132-turistichna-balaklijshchina
Виконала: Десятниченко Яна Павлівна, бібліотекар,
Балаклійський ліцей №2  Харківської обл.

# data[].attributes.headline
БАЛАКЛІЯ - СЛОБОЖАНСЬКОГО КРАЮ ПЕРЛИНА

# data[].attributes.subject
БАЛАКЛІЯ - СЛОБОЖАНСЬКОГО КРАЮ ПЕРЛИНА

# data[].attributes.body
КРАСА МОГО КРАЮ - МАЛЬОВНИЧА ПРИРОДА І ТАЛАНОВИТІ ЛЮДИ
Виконала: Десятниченко Яна Павлівна, бібліотекар,
Балаклійський ліцей №2 Балаклійської міської ради Харківської області

# data[].attributes.headline
Оріхів - місто на березі Конки 

# data[].attributes.subject
Оріхів - місто на березі Конки 

# data[].attributes.body
Виконав: Андрій Таран,учень 10-А класу,
КЗ "ОЗЗСО "Сузір'я"
Оріхівської міської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Андрей Таран

# data[].attributes.headline
Мій рідний край- земля моїх батьків!!!!

# data[].attributes.subject
Мій рідний край- земля моїх батьків!!!!

# data[].attributes.body
Люблю тебе - моє село-найулюбленіше місце на землі!!!

Виконала:  Продан Алла Василівна, завідувач бібліотеки Єрківський ЗЗСО I-III ступенів ім.Героя України В.М. Чорновола Єрківської селищної ради Черкаської обл.

# data[].attributes.headline
Краєвиди мого села 

# data[].attributes.subject
Краєвиди мого села 

# data[].attributes.body
Село Єрки на Черкащині.
Виконала: Скидан Дарина, учениця 7 класу, Єрківський ЗЗСО I-III ступенів ім.Героя України В.М. Чорновола Єрківської селищної ради Черкаської обл.

# data[].attributes.headline
Єрківські краєвиди

# data[].attributes.subject
Єрківські краєвиди

# data[].attributes.body
Виконала:Скидан Дарина, учениця 7 класу,
Єрківський ЗЗСО I-III ступенів ім.Героя України В.М. Чорновола Єрківської селищної ради Черкаської обла.

# data[].attributes.headline
Оріхів. Сторінки історії міста.

# data[].attributes.subject
Оріхів. Сторінки історії міста.

# data[].attributes.body
Виконала: Любов Білодід, завідувач ШБІЦ,
КЗ "ОЗЗСО "Сузір'я" Оріхівської міської ради, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Любов Білодід

# data[].attributes.attachment_link.title
Роль колоністів-менонітів в історії розвитку Оріхівщини

# data[].attributes.headline
Моє найкраще селище-Єрки!

# data[].attributes.subject
Моє найкраще селище-Єрки!

# data[].attributes.body
Моє село - частинка України,

Моє село - це неба голубінь,

Моє село - це серця половина,

Моє село - це зустріч поколінь.
Виконала: Самсонова Анастасія, учениця 7 класу, Єрківський ЗЗСО I-III ступенів ім.Героя України В.М. Чорновола Єрківської селищної ради Черкаської обла.

# data[].attributes.headline
Історична подорож «Моє село – це рідна серцю пристань»

# data[].attributes.subject
Історична подорож «Моє село – це рідна серцю пристань»

# data[].attributes.body
Сиваське моє стоголосе,

Дзвінкоплинне, до болю терпке,

Я люблю твої сонячні роси

І колосся пшеничне важке.

Крупа Н.П.
Сучасна офіційна назва населеного пункту Сиваське.  Так населений пункт називається з 1935 року. До цього село називалось Різдвянка. З цією назвою пов’язано заселення даної місцевості. Заселення цієї місцевості, в тому числі села Сиваського, українцями і росіянами особливо посилено почалось після Кримської війни 1853 - 1856 рр. і скасування кріпосного права 1861 року. Сюди з усіх кінців країни стали прибувати селяни на так звані вільні землі. Пізніше, в 90-х роках, ці селяни-переселенці стали називатись білетними (тобто, приїхавши сюди з пашпортом, білетом, але не маючи землі, так як вся земля була зайнята). За переказом, перші ходаки прибули сюди в 1860 році в день релігійного свята Різдва Христового, а тому і село назвали Різдвянка.

Історію створення населеного пункту точно на основі документів не встановлено. Однак, зіставляючи розповіді старожилів і деякі історичні документи, можна в загальних рисах уявити. Створення населеного пункту Каракуї відноситься до початку XIX ст. в перекладі на російську з татарського означає  чорний колодязь (кара - чорний, куї - колодязь). Чорним колодязем називають тому, що вода в колодязях була чорною зверху через наявність в ній невеликої кількості нафти. Разом з тим є другий переклад слова Кара - злий. Ця назва зв’язана з невдалими походами російської армії  на Крим в період царювання Софії (кінець XVIII ст., походи під керівництвом князя Голіцина).
Символом  Сиваського – лелеча пара,  яка щороку повертається з теплих країв у своє родинне лелече  гніздо, яке лелеки спорудили багато років тому на одній з водонапірних башт селища. Не одне покоління лелеченят виплекано в ньому. Тому цей символ лелечої вірності є ознакою гостинності та добробуту в сім’ях жителів селища.

В цьому році 14 жовтня ми відзначаємо 235 років з часу заснування нашої малої батьківщини (хоча зустрічаються документи збільш ранніми датами заснування населеного пункту), тож …

Рости і квітуй садами,

гордись своїми дочками й синами.

І слався трудом і ділами

Сиваське Таврійське моє.

Ранкова зустріч "Сиваський під. Найкрасивіше місце"

https://youtu.be/jI_6gqmPWbc?t=4
Виконала: Хлановська Наталія - завідувач бібліотеки Сиваського ліцею №2 Новотроїцької селищної ради Генічеського району Херсонської обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Микола Южний

# data[].attributes.attachment_link.title
390 років  рідному селу Сиваське   ( Каракуй ) історія села

# data[].attributes.headline
Майстриня народної творчості - Гусак Марія Михайлівна

# data[].attributes.subject
Майстриня народної творчості - Гусак Марія Михайлівна

# data[].attributes.body
Декоративний розпис є одним з найпопулярніших видів народного мистецтва України. У 20‑х роках ХХ ст. його розвиток був повязаний з розповсюдженням «мальовки» на папері, що замінила настінні розписи. Наступний етап розвитку прийшовся вже на перше десятиліття після хрущовської «відлиги», коли відбулися позитивні зміни у ставленні до національних традицій та почалося пожвавлення діяльності народних промислів, поставлених на професійну основу. Плідний розвиток цієї традиції на теренах українського Півдня, зокрема Херсонщини, можна було спостерігати у 70-90-х рр. ХХ ст.
Однією з сучасних представниць мистецтва декоративного розпису на папері на Херсонщині є заслужений майстер народної творчості України Марія Михайлівна Гусак. Вона народилася у 1963 р. у с. Нимовичі Рівненської області та з початку 70-х і дотепер мешкає на Херсонщині. Ще у 1986 р. Марія Гусак, спираючись на досвід своєї попередниці, майстрині Людмили Вітковської, відкрила у с. Сиваське Новотроїцького району художню студію «Сиваський віночок». З 1987 р. постійно брала участь у районних, обласних, республіканських та міжнародних виставках. У 2002 р. отримала звання Майстра народної творчості.

Марія Гусак є учасницею національних артпроєктів: «Український сувенір» (2010, 2012), «Писанковий рай» (2013), «Folk Ukraine» (2016), має Почесні грамоти Міністерства культури України (2015). Її роботи зберігаються у Херсонському обласному художньому музеї ім. О.О. Шовкуненка, Національному музеї українського народного декоративного мистецтва (м. Київ).

Сьогодні талановита мисткиня і педагог плідно працює та передає свій творчий досвід молоді. Провідною темою її творів є квіти, які виступають символами почуттів, побажань, настроїв, певної пори року, стану душі. В її роботах квітнуть квіти та співають птахи на звивах гілля, утворюючи яскравий візерунок, стверджуючи ідеали добра, мрії про кохання та добробут, процвітання та родючість рідної землі. Яскраві фарби на темному тлі викликають асоціації з вишивкою та розписами скринь, візерунками килимів тощо, усталений характер декоративних елементів сприймається як архаїчний код народного світосприйняття, що апелює до світла, краси, радості.
У цьому виді народного мистецтва найповніше виявилися естетичні уподобання, смаки та ключові цінності українського народу.
Виконала: Хлановська Наталія - завідувач бібліотеки Сиваського ліцею №2 Новотроїцької селищної ради Генічеського району Херсонської обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Херсон

# data[].attributes.attachment_link.title
У Херсоні відкрилась персональна виставка Марії Гусак

# data[].attributes.headline
Джерело моєї душі

# data[].attributes.subject
Джерело моєї душі

# data[].attributes.body
Селище міського типу Мирне знаходиться за 2 км від правого берега річки Молочна. Поблизу розташована прадавня пам’ятка культури  «.Кам’яна Могила».
https://uk.wikipedia.org/wiki/
Виконала: Гунчак Ірина, бібліотекар Мирненського ОЗЗСО І-ІІІ ст. "Інтелект".

# data[].attributes.headline
Чудовий любий край 

# data[].attributes.subject
Чудовий любий край 

# data[].attributes.body
Виконала: Гунчак Ірина, бібліотекар Мирненського ОЗЗСО І-ІІІ ст. "Інтелект" Мелітопольського району Запорізької обл.

# data[].attributes.headline
Чудовий край-чарівної краси. 

# data[].attributes.subject
Чудовий край-чарівної краси. 

# data[].attributes.body
Виконала: Шишка Юлія, учениця 4-А класу Берлинського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Бродівської міської ради Львівської області

# data[].attributes.headline
Пам'ятки далекі і такі близьки

# data[].attributes.subject
Пам'ятки далекі і такі близьки

# data[].attributes.body
Великий кам`яний пагорб в степу вабив людей як явище незвичайне, фантастичне. Їх свідомість, очевидно, хвилювало питання: як пагорб міг виникнути у випаленому сонцем степу? І виникали різні легенди та міфи походження священного місця
Виконала: Ірина Гунчак, Мирненський ОЗЗСО І-ІІІ ст. "Інтелект", Запорізька обл.

# data[].attributes.headline
Кам'яна могила-унікальна пам'ятка прадавнього мистецтва.

# data[].attributes.subject
Кам'яна могила-унікальна пам'ятка прадавнього мистецтва.

# data[].attributes.body
Кам'яна могила-це фантастичне нагромадження  величезних  валунів, які виглядають набагато крутіше, ніж статуї з острова Пасхи.
Виконала: Кузьменко Наталія, вчитель Мирненського    ОЗ ЗСО I-III ст. "Інтелект", Мелітопольського району, Запорозької області.

# data[].attributes.headline
Мій лебединий край

# data[].attributes.subject
Мій лебединий край

# data[].attributes.body
Лебеді-символ вірності та чистоти.
Виконала: Янкевич Марта, учениця 5 класу,
Берлинський ЗЗСО І-ІІІ  Бродівської міської ради Львівської області.

# data[].attributes.headline
Моя рідна Софіївка

# data[].attributes.subject
Моя рідна Софіївка

# data[].attributes.body
Село розташоване в мальовничому куточку України, має давню історію.
https://lozuvatka.dp.gov.ua/ua/novini-ta-podiyi/novini/sofiyivka-istoriya-sela
Виконала: Тоцька Світлана, бібліотекар КЗ "Софіївська ЗОШ І-ІІІ ст". Лозуватської сільської ради Дніпропетровської обл.

# data[].attributes.attachment_caption
Народився в 1905 р. в с. Романівна (з 1926 р. — Коларівка) в багатодітній селянській сім'ї болгар-переселенців. Після закінчення початкової школи 1918 — 1922 рр

# data[].attributes.headline
ЦВЯТКОВ СТЕПАН ВАСИЛЬОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЦВЯТКОВ СТЕПАН ВАСИЛЬОВИЧ

# data[].attributes.body
https://docs.google.com/document/d/1DWE5vGBXPR2j7-xRevTot9wytN267kCuRlL0yx7eB88/edit

Виконала: Неллі Пуд, вчитель початкових класів, бібліотекар КЗ "НВК "Коларівська ЗОШ І-ІІІ ст - ДНЗ", с. Болгарка, Бердянський р-н, Запорізька обл.

# data[].attributes.headline
Це моя земля, це моя країна!

# data[].attributes.subject
Це моя земля, це моя країна!

# data[].attributes.body
Моє село, хоч зовсім невеличке, але найкраще на усій землі! Воно чудове, лагідне і миле, коли прокинеться зі сніжної пори! Моє село найкраще в цілім світі, весь рід мій проживає в цім селі. Село своє не можна не любити, у ньому все прожито, як у сні!

Сьогодні мова піде про історію виникнення нашого рідного села - Болгарки (Коларівки).

https://docs.google.com/document/d/1DiT96uFRjjlfF96Fh8ZQaNmNrDbtO6KT/edit?usp=sharing&ouid=115150010076350889575&rtpof=true&sd=true

Виконала: Неллі Пуд, вчитель початкових класів, бібліотекар КЗ "НВК "Коларівська ЗОШ І-ІІІ ст - ДНЗ", с. Болгарка, Бердянський р-н, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Це моя земля, це моя країна

# data[].attributes.headline
Щербина Олександр Григорович

# data[].attributes.subject
Щербина Олександр Григорович

# data[].attributes.body
Завдяки нашому земляку побачила світ унікальна збірка статтей та документів з історії нашого села. Чоловік все життя збирав архівні записи, фото та свідчення старожилів. І хоч його вже немає з нами, але він надав можливість багатьом своїм односельцям дізнатися історію села, познайомитися з предками і укріпити сімейні зв*язки. https://www.facebook.com/groups/729791807891547/permalink/745732619630799/

Виконала: Олена Конченко, бібліотекар, Філія Великобілозерського НВК №1 (школа-дитячий садок) Гюнівська ЗОШ №1 Василівського району Запорізької обл.

# data[].attributes.attachment_link.description
5 січня на базі Сільського будинку культури Центру культури та дозвілля Великобілозерської сільської ради відбувся день пам′яті Олександра Григоровича Щербини. Захід був організований та...

# data[].attributes.headline
Братська могила в центрі села Гюнівка

# data[].attributes.subject
Братська могила в центрі села Гюнівка

# data[].attributes.body
В самому серці Гюнівки стоїть пам’ятний монумент і дві меморіальні дошки з іменами воїнів, які віддали своє життя заради перемоги над нацизмом. На граніті викарбувані 570 прізвищ солдат, що назавжди залишилися у нашій землі. Це лише ті, про яких вдалося знайти інформацію. Майже половина бійців залишилися невідомими героями.https://youtu.be/E5gvVeBOFME
Виконала: Олена Конченко,
Філія Великобілозерського НВК №1 Гюнівська ЗОШ №1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
КП в Украине: новости

# data[].attributes.attachment_link.title
В Запорожской области перезахоронили 19 бойцов Второй мировой

# data[].attributes.headline
Храм Преподобного Мученика Андрія Критського

# data[].attributes.subject
Храм Преподобного Мученика Андрія Критського

# data[].attributes.body
Храм зведений у 1890 р. у селі Мар’ївка (Запорізький район), заснованому ще наприкінці XVIII ст. запорозькими козаками. Його назва пов’язана з ім’ям візантійського священнослужителя, поета Андрія Критського, який жив у VII–VIII ст.https://sich.zp.ua/iak-vyhliadaiut-10-unikalnykh-khramiv-riznykh-relihij-u-zaporizkij-oblasti-foto
Виконала: Людмила Стрижак
Мар'ївський НВК"ЗНЗ-ДНЗ", Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Запорозька Січ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Запорізька область - багатонаціональна, тож у ХІХ - на початку ХХ ст. на її території почали масово з'являтись кам'яні християнські храми різних течій

Найпоширенішими з них були православні церкви. У великих містах зі значними католицькими та протестантськими громадами з'явились відповідні храми. У менонітських колоніях діяли молитовні будинки або кірхи. Розповсюдженими були й іудейські релігійні центри - синагоги

Але з приходом радянської влади все це нещадно знищувалось. Так, у спаплюжених храмах віри влаштовувались комори зерна, сховища хімікатів, тощо... Та лише з набуттям незалежності України почалося відновлення релігійних громад регіону, а також храмів.

Свято-Покровський кафедральний собор

Головною окрасою історичної частини Запоріжжя був Свято-Покровський собор, зведений у 1886-1890 рр. на місці старої кам'яно-дерев'яної церкви. Він побудований у російсько-візантійському стилі, що увійшов у моду в першій половині ХІХ ст. завдяки відомому архітектору Костянтину Тону. Яскравою ознакою стилю стало запозичення окремих елементів і прийомів з давньоруської архітектури. Наприклад, класичні церковні куполи замінювали "шатрами". Проєкт п'ятиголового шатрового собору у 30-х рр. ХІХ ст. став типовим і знайшов чималу популярність. "Близнюки" Олександрівського собору прикрашали багато міст, як-от Санкт-Петербург (Благовіщенська церква), Кам'янець-Подільський (Георгіївська церква) тощо.

Наприкінці 20-х рр. ХХ ст. церкву закрили. Дзвони віддали на металобрухт, куди поділи ікони - невідомо. Через 10 років собор був зруйнований.

У 1993 р. розпочалися відновлювальні роботи, якими керував запорізький архітектор Дмитро Романов. Під час відновлювальних робіт були виявлені могила священика і останки німецьких воїнів, похованих біля собору під час окупації 1941-1943 рр. У 2007 р. відновлений собор відкрив свої двері для парафіян.

Храм Преподобного Мученика Андрія Критського

Храм зведений у 1890 р. у селі Мар'ївка (Запорізький район), заснованому ще наприкінці XVIII ст. запорозькими козаками. Його назва пов'язана з ім'ям візантійського священнослужителя, поета Андрія Критського, який жив у VII-VIII ст.

Андрій Критський виступав з критикою політики іконоборства візантійського імператора Костянтина Копронима (741-775), за що зазнав переслідувань і помер дорогою до місця катувань. У 2005 р. храм було реставровано, оновлено настінні розписи.

Вона була заснована у 1904 р. на землях Василя Протопопова. Храм цікавий розписом, що частково зберігся на його стінах і склепіннях. Мистецтвознавці цей розпис відносять до знаменитої школи Віктора Васнєцова - автора відомих фресок у Володимирському соборі (м. Київ), храмі Спаса на Крові (м.Санкт-Петербург, Росія), храмі-пам'ятнику Олександра Невського (м. Софія, Болгарія) і т.д. Богослужіння в храмі тривали недовго. Вже у 1931 р. церкву закрили, її будівля була переобладнана на сільський клуб. Фрески частково покрили товстим шаром тиньку, частково закрили дерев'яними панелями.

Сьогодні в Іллінській церкві можна побачити розпис початку ХХ ст. із зображенням сцен євангельської Таємної Вечері, вигнання з раю, Страшного суду, жертвоприношення Авраама та інших.

Храм Архістратига Михаїла, побудований у 1863-1873 рр., є єдиною культовою спорудою Чернігівського району, що дійшла до наших днів у первозданному виді. Храм зведений у стилі неокласицизму. У 30-ті роки його намагалися зруйнувати, але стіни встояли. Служби у храмі не припинялися аж до 1960 р., після чого там влаштували сховище отрути та хімікатів. У 80-х роках ХХ ст. будівлю церкви було вирішено віддати під історичний музей. Завдяки цьому рішенню вдалося зберегти святиню до наших днів.

У 2008 р. тут створено Свято-Михайлівський жіночий монастир. Головною святинею монастиря вважають Животворний Хрест.

Між Молочанськом і Токмаком причаїлося невелике село Кутузівка - в минулому менонітська колонія Петерсхаген. Колонія заснована вихідцями з Пруссії у 1805 р.У центрі села збереглася культова споруда менонітських переселенців - будівля кірхи 1892 р. Менонітський молитовний будинок побудований у формі базиліки у псевдоготичному стилі. Вікна, вписані у високі стрілчасті арки, розділені двоступеневими контрфорсами. У 1999 р. за ініціативи Франка та Нетті Диків культову споруду було відреставровано і сьогодні там здійснюють богослужіння.

Проїжджаючи трасою Запоріжжя - Маріуполь, мимоволі звертаєш увагу на величну будівлю церкви, що височить над селом Кінські Роздори. Церква на цьому місці (спочатку дерев'яна, а потім і кам'яна) стояла ще з 1794 р. Нинішня ж була збудована у 1895-1898 рр. у формі корабля. Це один з найдавніших типів у храмовій архітектурі. Всі частини храму - притвор із дзвіницею, трапезна, центральна частина і вівтар витягнуті вздовж однієї лінії, дійсно нагадуючи обрисами корабель.

За понад столітню історію кінсько-роздорівська церква не діяла лише 27 років. Тут частково збереглися внутрішні і зовнішні розписи кінця XIX століття. Сьогодні, як і століття тому, двері Спасо-Преображенського храму гостинно відкриті для вірян.

Село Дівнинське засноване албанськими переселенцями у 1861 р. на місці ногайського аулу Таз ("чан", "чаша"). У 1906 році ними була побудована Свято-Троїцька церква. Храм має хрестовокупольне планування і риси неовізантійського стилю в архітектурі. Після приходу радянської влади він був частково зруйнований. Остання служба там відбулася у 1937 р. Подейкують, що перед закриттям храму віряни зняли всі ікони і сховали у церковних підвалах.

Сьогодні церква Святої Трійці відновлюється силами місцевої громади. Цеглу для відновлення дзвіниці взяли зі старого млина біля с. Білоріченське.

Це єдиний діючий лютеранський храм на Південному Сході України. Він зведений у 1901-1903 рр. лютеранською громадою, що у ті далекі роки налічувала близько 180 осіб. Неоготична архітектура приковувала погляди парафіян туди, де на високій башті височів хрест. Стрілчасті арки і вітражні вікна створювали особливу атмосферу. Зліва від кірхи громадою було училище. У 30-ті роки храм перестав приймати парафіян, а під час Другої світової війни сильно постраждав. Після війни обидві будівлі комплексу віддали в розпорядження місцевій школі. У 2007 р. будівлю кірхи повернули лютеранській громаді. Вона відновлюється.

Наприкінці ХІХ ст. у Бердянську проживало понад 100 караїмських родин. Ще у середині ХІХ ст. на кошти громади була побудована караїмська синагога, а у 1899 р. на цьому місці з'явився новий молитовний будинок - кенаса. Вона побудована у мавританському стилі. У 1920-ті рр. кенасу закрили, а її майно розпродали. Сьогодні робляться спроби повернути будівлі її культове призначення.

Троїцька церква є пам'яткою архітектури державного значення, єдиним в області зразком архітектури раннього класицизму. Це одна з найдавніших церков регіону. Вона була побудована на кошти місцевого поміщика генерал-лейтенанта Василя Орлова-Денисова у 1814-1836 рр. на честь перемоги у Французько-російській війні 1812 р. Тоді ж церква була розписана майстрами іконопису. 1930-ті рр. стали воістину трагічними у долі Свято-Троїцької церкви. Двоярусна дзвіниця була розібрана, а будівлю самого храму перетворили на склад. Унікальні розписи були приховані під товстим шаром фарби і побілки. У 1991 р. будівлю повернули православній церкві. З того часу розпочалася реставрація - була відновлена дзвіниця і зовнішній вигляд храму, а фахівцям-реставраторам вдалося врятувати частину розписів початку XIX ст. Храм поступово стає місцем паломництва.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
храми запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
храми різних релігій запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
святі місця запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Запорозька Січ

# data[].attributes.attachment_link.title
Як виглядають 10 унікальних храмів різних релігій у Запорізькій області - фото

# data[].attributes.attachment_link.description
Найпоширенішими з них були православні церкви. У великих містах зі значними католицькими та протестантськими громадами з'явились відповідні храми. У менонітських колоніях діяли молитовні будинки або кірхи. Розповсюдженими були й іудейські релігійні центри - синагоги Але з приходом радянської влади все це нещадно знищувалось. Так, у спаплюжених храмах віри влаштовувались комори зерна, сховища хімікатів, тощо...

# data[].attributes.headline
 Мар'ївка - моє село!

# data[].attributes.subject
 Мар'ївка - моє село!

# data[].attributes.body
Мар’ївку засновано наприкінці 70-х років XVIII ст. Вперше вона згадується в плані генерального межування Олександрівського повіту Катеринославської губернії, датованого 1781 роком. Це був невеликий хутір з кількох дворів, в яких мешкали вихідці з ліквідованої царським урядом Запорізької Січі. https://bilenke-silrada.gov.ua/selo-marivka-08-39-07-07-06-2017/
Виконала: Людмила Стрижак
Мар'ївський НВК"ЗНЗ-ДНЗ" Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мар'ївка (в минулому - хутір Гремесів, Гремесові хутора, Мар'ївське) - село в Україні, Запорізькому районі Запорізької області. Орган місцевого самоврядування - Мар'ївська сільська рада. На околицях села розкопано 2 кургани, відомі під назвою "Близнюки". В одному з них виявлено кілька поховань доби бронзи (III-II тисячоліття до н. е.), в іншому - багате скіфське поховання (IV ст. до н. е.), де знайдено золоту бляшку, на якій викарбувано левицю, що годує левеня, і налобник уздечки з зображенням боротьби пішого та кінного воїнів.

Мар'ївку засновано наприкінці 70-х років XVIII ст. Вперше вона згадується в плані генерального межування Олександрівського повіту Катеринославської губернії, датованого 1781 роком. Це був невеликий хутір з кількох дворів, в яких мешкали вихідці з ліквідованої царським урядом Запорізької Січі.

У 1783 році Катерина II подарувала Мар'ївку разом з іншими селами та навколишніми землями графу Каменському. На початку XIX ст. ці землі купив царський сановник Міклашевський. Він переселив до Мар'ївки понад півтори сотні кріпаків з села Комишів Гадяцького повіту Полтавської губернії. Поміщик виділив кріпакам усього 62 деся¬тини і з кожним роком збільшував розміри панщини.

Перед реформою 1861 року в Мар'ївці налічувалося 65 дворів, проживало 348 мешканців, в т. ч. 166 чоловіків. Внаслідок скасування кріпацтва селяни стали вільними, але на чоловічу душу одержали по 1,25 десятини, т. зв. дарчі наділи. Більшість цієї землі була непридатною для землеробства, оскільки являла собою урвища, піщані та кам'янисті ділянки, вкриті чагарниками. Всі родючі ниви залишилися за поміщиком. Кращу землю він обробляв за допомогою наймитів, а гіршу здавав маленькими клаптиками в оренду колишнім кріпакам, за що здирав з них половину зібраного ними врожаю.

У 1870 році в Мар'ївці налічувалося 235 мешканців чоловічої статі, які мали 940 десятин посівів. Куркульські господарства засівали по 25 і більше десятин, а бідняцькі родини - по 3 - 4. Врожайність зернових не перевищувала 30 - 35 пудів з десятини. Переважна більшість селян ніяк же могла звести кінці з кінцями і ставала поденниками-наймитами у заможних гос¬подарів і поміщика.

Класове розшарування селян значної поглибилося в кінці XIX ст. За даними перепису 1897 року, у селі проживало 1326 чоловік, налічувалося 201 приписаний до общини двір і 12 дворів т. зв. стороннього населення. Серед 213 дворів 8 зовсім не мали посівів, 49 засівали по 1-3 десятини, 72 - по 3-5, 66 - по 5-10 десятин. р) отже, дев'ять десятих родин були бідняцькими. Середняцьких дворів налічувалося 12, куркульських 6. Про велику майнову нерівність селян свідчив розподіл тягла та реманенту. Так, у 32 бідняцьких дворів їх зовсім не було, 97 - мали лише по одному коню, тоді як заможні господарства - по 3-5 пар коней та волів, а також достатню кількість жаток, молотарок тощо. Вони наймали 17 батраків.

В роки здійснення столипінської аграрної реформи посилився процес обезземелення основної маси селянства. Намагаючись знайти вихід із скрутного становища, 68 хліборобів об'єдналися в товариство і в січні 1912 року купили поблизу Дніпра ділянку землі в 306 десятин, за яку мали сплатити 23 670 карбованців, селяни дали задаток 2367 крб., а решту зобов'язалися виплатити протягом 10 років поданням 5 проц. річних. Члени товариства залізли в борги, а користі від землі майже не мали, бо вона була заболочена, вкрита чагарниками та лісом, і щоб зрости з неї придатну для хліборобства, потрібні були додаткові витрати, а грошей це не вистачало. Трудящі Мар'ївки задихалися від податків та нескінченних поборів. У 1893 році, наприклад, вони сплатили 282 крб. 30 коп. губернського податку, 1253 крб. повітового, 144 крб. земського. Крім того, протягом року Мар'ївці мусили здати державі 2,4 тис. ховрашиних шкурок або внести грішми 47 крб. 84 коп. У 1903 році лише казенні й земські збори з селян дорівнювали 760 карбованцям.

Жителі сплачували також багато додаткових податків. Так, протягом 1881 - 83 рр. населення Хортицької області, до якої входила і Мар'ївка, мало внести казну 45 тис. крб. на будівництво 6 казарм. У 1912 році селяни Мар'ївки мусили платити казні 5115 крб. для створення хлібних запасів. Волосна управа і сільський староста-багатій брали з жителів все нові і нові побори. Староста і куркулі нав'яза¬ли сільському сходу рішення про спорудження церкви коштом громади, причому кожен двір мав внести по 50 крб. Бідняки віддавали на будівництво останні копійки, а у самих не було соломи, щоб залатати прогнилі стріхи на своїх старих хатах-мазанках. З цими жалюгідними домівками контрастували цегляні будинки куркулів. Багатіям належали 3 вітряки, паровий млин, 3 крамниці. Працював тут і шинок. Але ні лікарні, ні навіть фельдшерського пункту в селі не було.

Єдине, на що спромоглося земство, це відкрити 1870 року невеличку однокласну школу, де навчалося 25 дітей. З 2 тис. жителів (у 1913 році) неписьменними були три чверті. Вчитель Мар'ївської школи Г. М. Поляков, людина твердих революційних переконань, створив 1904 року в селі марксистський гурток.

Комітет реквізував у багатіїв харчі, одяг, гроші і видавав селянам, становище яких було особливо скрутним. У грудні 1921 року в селі зібрано 27 тис. крб. і роз¬поділено між голодуючими.

Сільрада і КНС не обмежувалися розв'язанням лише господарських питань і боротьбою з голодом, а займалися також культурним будівництвом, налагоджен¬ням медичного обслуговування населення. Уже 1921 року в Мар'ївці було відкрито фельдшерський пункт, хату-читальню, наступного року - сільський будинок куль¬тури, де збиралися сходи, селяни слухали лекції, дивилися вистави сільських ама¬торів. У 1923 році трудящі з великим піднесенням відзначили шосту річницю Вели¬кого Жовтня, а через рік - День Конституції. Гуртківці підготували й поставили у святкові дні п'єси: "Жовтневі хвилі", "Листопад", "За волю народу" та інші.

Члени сільради подбали про розширення школи. В її двох приміщеннях 1923 року навчалося 210 дітей і працювало 5 вчителів. Організаторами нової, радянської школи в Мар'ївці були вчителі О. А. Василенко та М. М. Строменко. Багато ста-рань доклали вони для ліквідації неписьменності серед дорослих. У 1924 році в селі відкрили школу лікнепу, де навчалися десятки селян, при сільбуді організу¬вали курси української мови та літератури. Працювала і хата-читальня.

Перші колгоспи - "Боротьба" і "Незаможник" виникли в Мар'ївці влітку 1923 року. Через 2 роки на їх базі було створено машинно-тракторне товариство, що об'єднувало 15 бідняцьких родин. Його очолював комуніст К. П. Чобота, який набув досвіду організаційної роботи в КНС. Нелегко господарювалося членам то¬вариства "Мар'ївське". Їхня земля (149 га) була розкидана невеличкими ділянками у 25 місцях, що значно ускладнювало роботу трактора. До того ж куркулі кілька разів виводили його з ладу, а лагодити "Фордзон" селяни не вміли. Товариство ніяк не могло розрахуватися із Запорізькою кредитною спілкою за трактор, і влітку 1928 року розпалося. Проте через кілька місяців біднота знову вирішила створити колективне господарство.

В січні 1929 року 17 родин об'єдналися у ТСОЗ "Українець". Його знову очолив К. П. Чобота. Члени товариства мали 166 десятин землі. На допомогу їм прийшла держава, надавши 5 тис. крб. кредиту на трактор. Наслідки першого року господарювання були непоганими, і в 1930 році в ТСОЗ вступило ще 45 селян. Біль¬шість з них належала до бідноти, але в товариство пролізло і кілька підкуркульників, які спробували розвалити ТСОЗ. Один з них намагався вивести з ладу дви¬гуни та молотарку, інші розкрадали і псували зерно, щоб не здавати державі. Через їх шкідництво в жовтні 1930 року ТСОЗ здав державі тільки чверть запланованого хліба. Знахабнілі вороги вчинили кілька збройних нападів на сільських активістів. 26 листопада 1930 року на лаву підсудних сіли 17 куркулів, з яких 11 засуджено до позбавлення волі, а решту вислано з села.

У грудні 1930 року Мар'ївський ТСОЗ було перетворено на сільськогосподар¬ську артіль "Колективіст", що об'єднала 213 господарств і мала 1920 га землі та 95 коней. Через кілька місяців артіль перейменували в колгосп "Українець". У 1931 році до нього вступила більшість хліборобів Мар'ївки. Наступного року 8 виробничих бригад артілі засіяли 1,7 тис. га. На збиранні врожаю перед вела друга бригада на чолі з І. І. Макаренком, якій присуджено перехідний Червоний прапор райвиконкому. 20 липня Мар'ївці першими в районі почали здавати хліб державі, успішно завершили хлібоздачу.

До 1940 року колгосп "Українець" став великим міцним господарством. Воно налічувало 500 родин (1,5 тис. працездатних), мало 6,4 тис. га землі, кілька вантажних автомашин. На фермах налічувалося 280 робочих волів і коней, 480 голів рогатої худоби, 800 овець. Врожай зернових з га протягом передвоєнних років зріс до 22 цнт. У колгоспі був кращий у районі сад, що займав площу в 150 га. окрім двох існуючих, споруджено ще два ставки з водним дзеркалом 6 га. У ставках рік виловлювали близько 16 цнт риби. Розвивалося і бджільництво. З успішним розвитком колгоспної економіки змінилося все життя мар'ївців, село набуло нового вигляду. Було капітально відремонтовано весь житловий фонд, закладено нові красиві вулиці, забудовані добротними будинками й обсаджені деревами. У 1935 році село і колгосп одержали електроенергію від Дніпрогесу спочатку лампочки Ілліча засяяли в громадських установах, а потім і в хатах, достаток прийшов у кожну селянську родину. Колгоспники одержували на трудодень по 2-6 кг зерна і 2-3 крб. грішми.

Значно поліпшилося медичне обслуговування трудящих, відкрився фельдшерсько-акушерський пункт. Ще 1930 року в селі було запроваджено семирічне навчання дітей. До 1937 року ліквідовано неписьменність серед дорослих. Замість колишньої хати-читальні відкрито сільську бібліотеку, що мала близько 2 тис. книг. У сільбуді щотижня демонструвалися кінофільми. Тут же, при сільбуді, працювали драматичний і хоровий самодіяльні гуртки. В життя селян широко увійшли газети й журнали, що в 1929 році на село надходило 40 примірників газет, то в 1940 році газети журнали передплачувала кожна родина.

З початком Великої Вітчизняної війни значна частина чоловіків стала до лав червоної Армії. У важких умовах воєнного часу колгоспники докладали всіх зусиль, щоб швидше зібрати врожай. Не вистачало робочих рук, техніки, тому що більшість тракторів та автомашин було передано військовим частинам або евакуйовано. До пізньої ночі працювали жінки, старі, підлітки на колгоспних ланах. Поспішали здати хліб державі, бо фронт наближався. За завданням райкому партії на селі створено винищувальний загін на чолі з директором школи О. А. Василенком. Після того як 19 серпня 1941 року в Мар'ївку вдерлися фашистські загарбники, кілька жителів, і зокрема М. К. Пазинич, пішли в партизани і брали участь в боротьбі проти ворога у дніпровських плавнях, а дехто навіть у лісах Білорусії.

Окупанти запровадили в селі рабську працю. Вони примушували селян працюва¬ти у т. зв. общинному господарстві, створеному для постачання продовольча німецькій армії. Головою цього господарства та сільської управи гітлерівці визначили німця-колоніста Оленбурга, що допомагав їм грабувати і переслідувати радянських людей. Напередодні відступу з Мар'ївки вороги зігнали всіх її мешканців, а також селян з інших сіл і примусили споруджувати оборонні укріплення. За ухиляння з робіт фашисти розстріляли і закатували 37 чоловік. Так, за невихід на риття окопів гітлерівський офіцер жорстоко побив М. Воловченко, а потім у лютий мороз разом з хворими дітьми замкнув її в сараї. Всі вони замерзли. Відступаючи, ворог лютував. Гітлерівці вщент зруйнували понад 60 житлових будинків колгоспників, розграбували артільне господарство, а будівлі знищили. Загальна сума збитків, заподіяних селу окупантами, становила 27,3 млн. крб. Ще раніше гітлерівці вивезли на каторжні роботи до Німеччини 72 юнаків і дівчат, 12 з яких там і загинули.

Мар'ївка була визволена від фашистських загарбників частинами 333-ї стрі¬лецької дивізії 3-го Українського фронту 30 грудня 1943 року. В боях за село смертю хоробрих загинуло чимало бійців Червоної Армії, серед них Герой Радянського Союзу сержант М. Г. Макуха. На братській могилі загиблих воїнів-визволителів споруджено пам'ятник. У лавах Червоної Армії громили ворога 342 уродженці Мар'ївки. За мужність і відвагу більше як половина з них нагороджена орденами і медалями.

Після визволення села Мар'ївці, не гаючи часу, почали відбудову господарства. Механізатори із старих, зібраних частин змонтували два трактори, радянські воїни передали артілі 14 коней, і цією тягловою силою колгоспники обробляли артільні лани. Комсомолки-трактористки Т. З.Цаталах та Л. П. Книш посіли перші місця серед механізаторів Біленьківської МТС.

Після закінчення Великої Вітчизняної війни до Мар'ївки повернулося понад 200 воїнів, які негайно включились у відбудову рідного села та колгоспу. Завдяки трудовому героїзмові механізаторів, тваринників, усіх колгоспників, артіль швидко міцніла і до 1949 року відновила довоєнний рівень виробництва. На грудях 35 передовиків засяяли ордени та медалі. За вирощення високого урожаю озимої пшениці - по 30 цнт з га - ланковій 3. М. Гречці присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці. Орден Леніна одержала ланкова Є. І. Книш, шість чоловік - орден Трудового Червоного Прапора.

Окрилені високою оцінкою їхньої праці, мар'ївці розгорнули соціалістичне змагання за дальше піднесення рільництва і тваринництва. Керувала змаганням колгоспна партійна організація. Комуністи провадили велику організаторську і масово-політичну роботу. У кожній бригаді було відкрито добре обладнані червоні кутки. Вечорами сюди збиралися колгоспники послухати лекції та бесіди, почитати газети і журнали. Вся агітаційно-масова робота була спрямована на дальше зміцнення економіки колгоспу. Партійної організації. Керівниками ферм було призначено комуністів. Для тваринників організували курси з зоотехмінімуму. Правління артілі, парторганізація, і колгоспники вишукували резерви для розширення кормової бази, дбали про поліпшення догляду за худобою, збільшення виходу готової продукції. І поступово справи у цій важливій галузі пішли краще. В 1960 році було збережено 92 проц. молодняка.

У наступні роки колгосп "Росія" (перейменований 1962 р.) став одним з передових господарств району. Він має зерново-м'ясо-молочний напрям. Загальна площа земельних угідь перевищує 8 тис. га, з яких близько 5 тис. га зайнято під посівами полиці і кукурудзи. Врожаї зернових становлять близько 25 цнт з га. Колгосп висаджує овочі, має великий сад і виноградник. Рік у рік поповнюється новими спеціалістами загін сільської інтелігенції. 169 року він налічував близько 60 чоловік - агрономів, зоотехніків, вчителів, працівників, культосвітніх працівників тощо. Зростає виробнича кваліфікація сільських трудівників, збільшуються ряди передовиків колгоспного виробництва. В роки семирічки 12 кращих з них одержали нагороди, а І. Ф. Ревенко - бригадир рільничої бригади, яка вирощує 30 цнт пшениці на кожному га посіву, удостоєний звання Героя Соціалістичної праці. Люди є золотим фондом колгоспу. Вони - творці його багатства, яке постійно намножується. Загальні прибутки Господарства за останнє десятиріччя зросли шість разів і 1969 року становили 2,6 млн. карбованців.

Давно минули ті часи, коли колгоспники одержували на трудодень копійки. Нині їхній середньомісячний заробіток дорівнює 80 крб. На продукти харчування витрачають небагато, бо мають і корів, і свиней, птицю, городину. Тому не дивно, що у Мар'ївців є чималі заощадження (понад 800 тис. крб.), що в магазинах сільського споживчого товариства вони щороку купують товарів більше ніж на півмільйона карбованців. 90 сімей придбали мотоцикли, 12 - легкові автомашини, майже в кожному домі є велосипед, радіоприймач, пральна машина.

Невпинно зростає попит населення на красиві сучасні меблі, телевізори, холодильники кращих марок. За останні п'ятнадцять років близько 200 жителів спорудили будинки. Велике капітальне будівництво проводять колгосп, сільрада. У центрі села споруджено будинок культури, нові приміщення середньої школи, контори правління колгоспу тощо. Красивішає, впорядковується Мар'ївка. Її центр забруковано, всі вулиці освітлено, прокладаються тротуари. Жителі висаджують на вулицях і подвір'ях дерева, кущі, квіти. 1958 року в селі відкрито дільничну лікарню на 15 ліжок, амбулаторію. Для свинарок і доярок на тваринницьких фермах обладнано профілакторій. У кожній комплексній бригаді працюють дитячі ясла і садки - їх утримує колгосп.

Нині Мар'ївка ― це п'ятнадцять впорядкованих вулиць. Гарний вигляд має центр села. Торговельний центр, під дахом якого знаходяться промисловий, продовольчий та магазин господарських товарів. Поруч ― добротний будинок культури та контора. Біля торговельного комплексу ― кінцева зупинка автобуса та маршрутного таксі, що дев'ять разів на день курсують до Запоріжжя.

Прикметою села є церква. Було зроблено ремонт. Також в селі є Мар'ївський навчально-виховний комплекс де навчається 170 учнів, при ньому відкритий дитячий садочок на 26 дітей. Функціонує амбулаторія сімейної медицини, туди може звернутись кожен селянин за лікарняною допомогою. Працює Будинок культури разом з сільською бібліотекою. Понад 100 юнаків і дівчат, які мають здібності потяг до музики, танцювального і драматичного мистецтва, беруть участь у роботі самодіяльних гуртків і колективів. Мар'ївські аматори не раз завойовували перші місця на районних і обласних оглядах художньої самодіяльності. Бібліотека має багато відвідувачів, та облаштований інтернет-центр. В селі люблять і шанують книгу. Понад 750 чоловік є читачами бібліотеки. Нема такої родини, яка б не передплачувала газет, журналів. Людей цікавить не тільки стан справ в своєму селі. Вони живуть інтересами всієї країни, всього світу.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біленьківська

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія села Мар'ївки

# data[].attributes.attachment_link.description
Мар'ївка (в минулому - хутір Гремесів, Гремесові хутора, Мар'ївське) - село в Україні, Запорізькому районі Запорізької області. Орган місцевого самоврядування - Мар'ївська сільська рада. На околицях села розкопано 2 кургани, відомі під назвою "Близнюки". В одному з них виявлено кілька поховань доби бронзи (III-II тисячоліття до н.

# data[].attributes.headline
Мар'ївка. Історичний спадок.

# data[].attributes.subject
Мар'ївка. Історичний спадок.

# data[].attributes.body
Вони залишили нам, представникам східнослов’янської цивілізації, у спадок, своїх мовчазних представників – кургани та топонімічні назви такі, як Гермесів хутір (село Мар’ївка Запорізького району Запорізької області), де в одному із курганів знайшли золоту платівку із зображенням, як припускають деякі археологи, бою між синами Геракла.http://surl.li/kcfw
Виконала: Людмила Стрижак
Мар'ївський НВК"ЗНЗ-ДНЗ" Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ІСТОРИЧНА ДОВІДКА до 80 річчя Запорізького району Запорізької області. (1939 - 2019)

Благославен той день і час
Коли прослалась килимами
Земля, яку сходив Тарас
Малими босими ногами
Земля, яку скропив Тарас
Дрібними росами сльозами!
Запоріжжя. Батько Великий Луг - історичний край. Мчала тут історія і на конях козацьких, тяглася на возах чумацьких, тупотіла ордою чужинською. В свій час писали про "Гілею", Батька Великого Луга, греки Гомер і Геродот, арабські мандрівники та візантійські імператори. Саме тут тісно переплелися поміж собою річкова, морська, океанська та космічна цивілізації. І тут в Гілеї, на перехресті історичних доріг, де поєднуються схід і захід, північ і південь "Великим шовковим" та "Із варяг в греки" шляхами, багато тисячоліть тому зустрілися кіммерійці і скіфи, сармати і готи... Вони залишили нам, представникам східнослов'янської цивілізації, у спадок, своїх мовчазних представників - кургани та топонімічні назви такі, як Гермесів хутір (село Мар'ївка Запорізького району Запорізької області), де в одному із курганів знайшли золоту платівку із зображенням, як припускають деякі археологи, бою між синами Геракла. Взагалі на теренах Запорізького району охороняються законом біля 800 курганів.
Ось що писав археолог - поет, який знайшов всесвітньо відому пектораль, Борис Мозолєвський, про наших предків скіфів.
Они клялись не нашими богами
Но так же в муках их рожала мать
То были биты лютыми врагами
То сами шли кого-то убивать.
Саме тут, на обох берегах Дніпра - Славути розкинув свої хлібні лани наш славний Запорізький район.
На початку нашої ери, Дніпром, до київських гір йшов апостол Андрій Первозваний. Під час непростої виснажливої подорожі він зупинився відпочивати на Білій горі.
"І став молитися... Захотілося йому пити, а від Дніпра одійшов далеченько. Спустився с кучугур в ліс, копнув під деревом - і полилась вода... Обіклав він ту криницю камінням і сказав: "Буде колись з неї пить мир хрещений"... Пішов тоді до каючка, сів і помахав веслом на пороги.
Пам'ятний знак на Білій горі на честь Андрія Первозваного
Над цією криницею тепер стоїть зруб і святять воду щороку на весняного Григорія. (23 квітня). Вода в криниці дуже цілюща і найбільше помагає від очей".
В княжу добу пропливали Дніпром на Царград ладії київських князів: Кія, Олега, Ігоря, княгині Ольги, Святослава Хороброго... і зупинялися вони дійшовши водою до Білої гори. Князі, з військових міркувань, піднімалися на її, більш ніж 100 метрову висоту і оглядали суміжну сторону. Бо саме по Дніпру в ті часи проходив водорозділ між кочовими та осілими народами. А також, стоячи на Білій горі, київські князі з її висоти, розглядали історичну перспективу Древньої Русі. Сідаючи, після оглядин місцевості та проведення розвідки у свої ладії, русичі зі словами: "Руська земле, тепер ти за Горою" вирушали далі, повертаючи річищем Дніпра майже на 90 градусів на південь.
Від кочівників, нам залишилося у спадок багато топонімічних назв: Кушугум - дрібний пісок, Канцерівка - насичена кров'ю, Кічкас - переправа...
Сьогодні точиться дискусія де провів зиму 971 - 972 наш первородний князь Святослав Хоробрий. Літописи доносять до нас назву Білогор'є і де хто з істориків вважає, що це Бєлгород - Днєстровський район Одеської області, але є ще інша версія, що це - Заломи, про які у 80 роки ХIХ століття писав Д.І.Яворницький: "Нижче балки Червоної, по правому березі Дніпра, починаються так звані Заломи. Це щось на кшталт обвалів, які знаходяться серед гір і покриті лісом. Місце дуже грандіозне, дуже мальовниче і дуже зручне для тих, хто захотів би сховатися в ньому від кого небудь. Тут є такі розвилини, дуже уміло приховані самою природою...".
Скіфи обкладали кургани каменем - піщаником - крепідами, а потім із дернової землі будували самі кургани.
Бій Святослава з печенігами
І саме тут, по партизанські переховувалися від влади запорожці? Значить було де сховатися! До того ж було що їсти і пити і людям і коням.
Є в Запорізькому районі на правому березі Дніпра балка Канцерівка, яка впадає в дніпровське річищі. Це місце споконвічних постійних грабіжницьких засад від скіфів до печенігів, татар, поляків, запорожців і так, до перших десятиріч ХХ століття, біля підходів до стародавнього Протолчого броду і Кічкаської переправи.
Своє тюрське найменування "Кансира" - "кровоточива", "така, що стікає кров'ю", "насичена кров'ю" балка могла дістати у зв'язку із знищенням слов'янської дружини і вбивством київського князя Святослава Ігоревича в 972 році десь у районі останніх дніпровських порогів, коли він обходив їх малою річкою.
В козачі часи, правий берег Дніпра, вздовж Старої Січової дороги, заселяли запорозькі козаки Кодацької паланки: Бабура, Задирака, Довгий, Головко, Чорний, Коржани, Канівець, Джерелівський...,
Стара Січова дорога, або козацька - діяла споконвіку, ще з часів Трипільської культури і була фрагментом геополітичної діагоналі "Із варяг в греки" і починалася вона десь біля Кремечука і йшла правим берегом Дніпра до Кодака, далі через Біленьке в низ туди на Очаків, на Кінбурн, на Рим, на Візантію.
Саме тут, на теренах нижнього Подніпров'я, розгорталася національно - визвольна боротьба українського народу, під керівництвом Богдана Михайловича Хмельницького, проти панування на Україні Речі Посполитої. У січні 2018 року виповнилося рівно 370 років, як по Старій Січовій дорозі через Вище Тарасівку, Червонянську балку, Білянське урочище, мимо Білої гори та через Крутий яр, Нижню Хортицю та Бабурку, Богдан Хмельницький вів повсталих запорожців на острів Хортицю збивати залогу Речі Посполитої, яка стояла там, на чолі з полковником Гурським.
Микола Струнніков. Тарас Бульба з синами. (Картина писалась в Біленькому) 1920-1921 рр.
Д.І.Яворницький пише: "На Заломах є ще одне чудове місце, яке зветься Гульбіще....
За легендою, саме тут, запорожці писали листа турецькому султану. У Яворницького на той час було декілька неповних версій цього листа, а повний його текст був доставлений Дмитру Івановичу: "...священиком села Вище - Тарасівка Катеринославського повіту отцем Іваном Куріліним".
І.Ю.Рєпін "Запорожці пишуть листа турецькому султану".
Д.І.Яворницький з повним текстом листа запорожців турецькому султану ознайомив І.Ю. Рєпіна під час Шевченківських днів у С.Петербурзі і Рєпін загорівся запорожцями. Тема була надзвичайно гарячою для Іллі Юхимовича, бо він сам козацького роду. Рєпін не менше ніж тричі перебував у нас, у Біленькому, пишучі своїх славетних "Запорожців". Вчителька української мови та літератури Вище - Тарасівської школи Боровик Галина Василівна з цього приводу написала вірша "Заломи" присвятивши його своєму краю:

На правом березі Дніпра
Здаля відніється гора
А біля неї на осуні
Розкинулись старі Заломи.
Легенда поміж нас живе
Давно минуле кличе, зве
Малює в збудженій уяві
Дні незабутні, славні
І ожива козак Тарас
Що заснував село для нас
На морі видно байдаки
Пливуть завзяті козаки
Великий Луг сховавсь за обрій
І там по заду курені
Лунають вітру на вперейми
Веселий регіт та пісні
Козак друзяк добре приймав
Горілку з медом наливав
Пили, співали, танцювали
Чоботьма куряву здіймали

На протязі століть люди тікали на Запоріжжя від свавілля Речі Посполитої, панів, закріпачення. Під час каскаду російсько - турецьких війн на Запоріжжя також тікали від рекрутчини, тривалої солдатської служби... Згідно указу 1789 році було дозволено "втікачів різного "звания" зараховувати в казенні відомства незважаючи на те, хто вони і звідки взялися". В кінці 80 на початку 90 років ХVIII ст. державні кордони просунулися від порогів до Чорного моря на 600 км. Це створювало сприятливі умови для освоєння краю. І саме в цей час досить значну групу нових жителів краю, складали переселенці, яких на протязі 1774 - 1784 рр. вивозили зі старих маєтків, або купували для вивезення з густо населених місцевостей цілими сім'ями, щоб заселити землі рангових дач і утворювати нові панські маєтки.
Так виникло правобережне село Августинівка, назване іменем Августини Язикової - дружини пана Ф.Язикова. Населяли його кріпаки , куплені у графа Розумовського в селі Смольша Прилуцького повіту Полтавської губернії. Село Федорівка теж належало Федору Язикову.
У 1777 році начальник постачання Південної армії генерал - майор І.Балабін на східному березі річки Кушугум отримав 10650 десятин землі (1 десятина дорівнює 1,09...гектара) і заснував село Балабине. Село з першу мало назву - Петрівка, а з середини ХIХ ст. Петровське - Строганове, а Балабіно стало називатися після 1917 року.
Після ліквідації Січі, князь Г.О.Потьомкін подарував своїй племінниці Катерині Василівні Скавронській землі на яких знаходилися Конська слобода, Веселянка, Царицин Кут, Мало - Катеринівка... К.В.Скавронська перейменувала Конську слободу на Григоровку, а заселену, після ліквідації Січі запорожцями государеву слободу Краснокутівку на Катеринівку. Але виявилося, що вже є одна Катеринівка на честь імператриці на річці Кушугумовці. Тому до нової назви, графиня К.Скавронська, додала Мала.
Село Юльївка назване на честь другого її чоловіка, Юлія Літте.
Міністр фінансів Російської імперії граф Єгор Францієвич Канкрин у 1837 році купив у графині Ю.П.Самойлової, Григоровку, Веселянку та майже всі інші села на річці Конці. Ось тут і з'являється у нас назва населеного пункта Канкринівка.
Село Лукашеве - правобережне село біля витоку річки Томаківка, назване за прізвищем колишнього власника землі і села пана Лукашевича.
Малишівка - правобережне село, перенесене на нове місце перед затопленням дніпровських порогів у 1931 році. Найменування збереглося від земляних укріплень Малишівського редуту, збудованого російською армією у 1737 році "... для закриття російської флотилії", за 8 верст від гирла р. Сухої Хортиці і названого за прізвищем кошового отамана Івана Малишевича, який умовив запорожців піти від кримського хана. П'ять разів його обирали кошовим отаманом Січі.
Село Наталівка розташоване на Мокрій Московці і назване за іменем тодішньої його власниці, дружини новоросійського генерал - губернатора Наталії Строганової, в яку по юнацькі був закоханий О.С.Пушкін.
Зимівник Канівський було засновано у 1770 році на правому березі Дніпра біля Крутого Яру козаками Канівського куріння Запорозького війська Низового, який в той час десь тут стояв.
Село Лисогірка засновано на місці Джерелівського зимівника під час будівництва Дніпрогесу, як сільгоспцех Дніпробуду. Тут ще у ХVI ст. біля криниці Андрія Первозваного знаходився козачий лазарет, а на Білій горі- козачий бекет.
Село Біленьке було засновано на місці трьох козачих зимівників козака Коржана. А у 1802 році губернатор М.П.Міклашевський купив у К.Розумовського в селі Камиші та містечку Білики 450 кріпаків і розселив їх у Біленькому, Розумовці та Мар'ївці.
Переселенці з північних губерній України та Росії потерпали від незвичного для них клімату та природи. Незвичний клімат, безлісся, відсутність води., степова цілина, погані житлові умови, недоїдання, посухи, суховії, навала сарани, епідемії (холери, чуми...), інфекційні хвороби... надзвичайно ускладнювали їм життя.
З кінця ХVIII ст. колишнє Дике поле та Нижнє Подніпров'я поступово входе в європейський ринок і з 70 років ХIХ стає житницею Європи, а з кінця ХIХ ст., ще й центром сільгоспмашинобудування в імперії. 87 - 89% товарного хліба на початку ХХ століття вивозилося в Європу через порти Північного Причорномор'я, в тому числі і з Порт Мішеля в Біленькому. Побудований в 60 роках ХIХ століття Порт Мішель сприяв розвитку сільського господарства в нашому краї. З території правобережної частини сьогоднішнього Запорізького та Томаківського районів (Катеринославський повіт - авт.), це приблизно 150000 -200000 десятин землі, землевласники та чумаки на волах та конях везли хліб на пристань, економлячи при цьому від 3 до 6 копійок на кожному пуді збіжжя і зберігаючи при цьому сили і життя, насамперед волів, які в негоду (дощ, грязюка, ожеледиця і т.і.) не здатні продуктивно пересуватися і виходять з "ладу").
Розвиток хліборобства, тваринництва, садівництва, виноградарства, шовкопрядства, ткацтва, перші: лікарня, школа, аптека, "полезноє прививание от оспы" все це зв'язано з ім'ям, з філантропською діяльністю, першого губернатора Катеринославської губернії, Михайла Павловича Миклашевського. Його маєтності на початку ХIХ століття розкинулися від Червонянської балки і до менонітських колоній у Верхній Хортиці на 60 тисячах десятин землі.
30 жовтня 2018 року виповнилося 210 років першої згадки про існування в Біленькому школи, лікарні на 40 осіб "обоего пола", аптеки, а також "полезному прививанию от оспы".
Менонітська доба 1789 - 1943 рр. внесла свій вагомий внесок в розвиток сільського господарства та індустріалізацію краю. Протестантська течія менонітів виникла на рубежі ХV - ХVI cт. в Європі. ЇЇ духовним і організаційним лідером був колишній католицький священик Симон Менон. В Європі, це був період постійних та різнобічних війн: між державами, в самій державі, класових та релігійних війн. Частина населення Європи втомившись від довготривалого кровопролиття, проголосила відмову вирішувати питання в суспільстві силою зброї і відмовилося служити за релігійними переконаннями у війську. Також вони відмовилося, визнаючи державну владу, приймати участь у державному управлінні і проголошували - водохрещення людина може приймати лише в повнолітті, а не немовлям і т.і.
Перша група поселенців, що складалася з 228 фламандських і фрізьких менонітських родин, прибула з Данцигу (Пруссія) до Хортицького урочища (Катеринославська губернія Російської імперії) у липні 1789 року, де вони і оселилися в палатках, очікуючи виділення обіцяних їм урядом землі, грошей та будівельних матеріалів. У 1790 році кожна родина менонітів отримала на правому березі Дніпра по 65 десятин землі, будівельні матеріали та гроші. Саме тут, вони заснували свої перші вісім поселень, які започаткували Хортицьку колонію (або Хортицький менонітський округ): Хортиця (Верхня Хортиця), Розенталь (Канцирівка), Острів Хортиця, Ейнлаге (Кічкас), Кронсвейде (Володиміровка), Нейебург (Малишівка), Нейендорф (Широке) і Шенгорст (Водяне, Ручаївка).
У 1803 році з'явилися менонітські поселення Бурвальде (Бабурка) та Нижня Хортиця, у 1809 році - Кронсталь (Павлівка - на честь Павла Міклашевського, Долинське. У селі Біленьке є вулиця Павлівка, вона ж Космічна, яка веде до сьогоднішнього села Долинського), у 1812 році - Нейостервік (Долинське), у 1816 році - Шенеберг (Смоляне), у 1824 році - Блюменгарт (Капустянка), Нейгорст (Тернувате) та Розенгарт (Розенпарк, Новослобідка).
Як розповідали самі меноніти, у перші роки їх поселення , тут "ще вітав дух козацтва: на острові Хортиця та поблизу нього по Дніпру залишились кілька запорожців, що займалися рибальством та звіриним промислом. Вони жили по зимівниках і зберігали вірність традиціям та звичаям запорожців". А жили біля Бабурки і на Хортицькому острові запорожці Швеці, Довгалі, Громуха, Кучугура, Головко та інші.
Коли з'явилися перші німці на острові Хортиця, козацький старшина Бабура приїхав до депутата Геппера познайомитися, а наступного дня, на облаштування надіслав йому по парі гусей, качок та курей. Після приїзду німців, одначе, він залишався недовго, розпродав коней, худобу та переселився до Чорного моря. За ним пішло чимало козаків, що мешкало у Великому Лузі.
Незважаючи на складнощі початкового етапу розвитку колонії - в подальшому, вона активно розвивалася. З 1820 по 1850 рр. її населення подвоїлося (з 4000 до 8000 чоловік). У 1819 році майже у безлісий степ було засаджено 30000 плодових дерев, приблизно 25000 шовковичних дерев та 35000 інших дерев. Меноніти починають висаджувати полезахисні лісосмуги.
Після 1861 року провідним напрямом у сільському господарстві Нижнього Подніпров*я стало рослиництво, яке з часом замінило вівчарство.
На 1917 рік територія Хортицької колонії зросла від початкових 33000 десятин землі до 150000 десятин. А для довідки, на 1914 рік, німецькомовне населення Російської імперії мало у приватній власності земельні володіння в імперії, які перевищували територію тодішньої Німеччини.
У 1871 році національні округи були ліквідовані, а замість них з'явилися волості. Окружні прикази замінили волосні правління (Gebietsamt) - у тому ж складі. Це ще більше сприяло самоуправлінню в німецьких поселеннях.
Меноніти замість військової служби відбувають альтернативну службу санітарами, лісниками, єгерями...
Швидка індустріалізація Європи та Російської імперії у II половині ХIХ століття, стрімкий ріст міського населення та зростання попиту на сільськогосподарську продукцію, насамперед - хліб, сприяло розвитку його виробництва на півдні України. А хронічна нестача робочої сили у сільському господарстві, сприяла швидкому розвитку сільгоспмашинобудування. На теренах сучасного Запорізького, Комунарівського та Олександрівського районів виготовлялося 28 найменувань сільгоспмашин та знарядь праці для аграріїв, від 12 до 60 % в державі: молотарки, віялки, жниварки, парові двигуни, залізні борони, буккера, снопов'язалки, і т.і. Хортицькі меноніти були лідерами у виробництві сільгоспмашин у Російській імперії. Одним з перших підприємств цього напрямку став завод сільськогосподарських машин та знарядь Пітера Генриховича Леппа у с. Хортиця. З 1879 по 1918 рік заводом керував онук П.Леппа - Іоган Герхардович .У 1903 році товариство стало акціонерною компанією з капіталом у 1150000 карбованців. Щоб забезпечити житлом своїх робітників власники заводу звели для них у Хортиці робочий гуртожиток.
Учень П.Леппа, Абрам Якович Копп, у 1874 році побудував власний ливарний завод, а у 1877 році істотно його розширив й установив на ньому перший паровий двигун. Завод А.Коппа виробляв лемішні плуги (буккери), молотарки, снопов'язалки та інші сільськогосподарські машини. З 1903 року заводи землеробських машин та знарядь Коппа стали одними з найбільших підприємств Росії.
Завод синів К.Гільдебранда та Пріс спеціалізувалися на виробництві плугів, косарок, молотароу і сівалок.
Корнеліус Тіссен мав у Хортиці завод сільськогосподарських машин та знарядь...
Були в Хортиці деревообробне підприємство Діка, фабрика годинників та моторів Давида Крьогіра. Меноніти - підприємці Хортицької колонії заснували свій банк.
У колонії Розенталь Герхард Ремпель у 1872 році заснував завод сільськогосподарських машин. Цей завод мав чудову репутацію, бо вже у 1880 - х роках отримував замовлення від міністерства сільського господарства. Саме Герхард Ремпель встановив у 1872 році перший паровий двигун на млині Германа Нібура. Герман Нібур побудував 6 найсучасніших млинів. Електричний млин у селищі Шенвізе був найпотужніший у Європі.
Також в селищі Розенталь працювала фабрика двигунів внутрішнього згорання (Д.Крьогіра), цегельний та черепичний завод (Іогана Пеннера), аптека (Еппа), друкарня, ковальська майстерня, паровий млин та майстерня теслярних робіт (Г.Діка), два вітряних млини й кілька магазинів. Новим імпульсом для розвитку менонітських колоній було прокладення ділянки Другої Катеринівської дороги та будівництво двохярусного Кічкаського мосту.
Хортицька центральна школа
В селищі Ейнлаге працювали шовкове ткацьке виробництво Германа Нейфельда (1845рік), пивоварний завод (1845рік), який виробляв1500 відер пива на рік (відро 12,3літра), працювали з I першої половини ХIХ ст. фургона фабрика ГенріхаУнгерна та вітряний млин, фабрика сільськогосподарськиг знарядьІогана Фрізе (1879 рік).
Саме менонітське селище Ейнлаге найбільше виграло від прокладеної залізничної ділянки Другої Катеринівської дороги.
Меноніти надзвичайно велику увагу приділяли розвитку охорони здоров'я та освіти. Так у 1870 році для надання медичної допомоги населенню Хортицької колонії земство побудувало у саду колонії Розентальську лікарню. Лікарня обслуговувала усі селища Хортицької колонії та населення шести сусідніх православних сіл. Огляд, ліки та лікування були безкоштовними. Експлуатаційні витрати та витрати на придбання фармацевтичних запасів були поділенні між Хортицьким волосним правлінням та Катеринославським земством.
Першими лікарями були Карнацький та Якоб Есау, а першим фельдшером - Берхард Шелленберг.
Економічно зміцнівши, меноніти, у кожному своєму селищі мали початкову школу. У селищі Хортиця діяло дві початкові школи, одна середня - Хортицька центральна школа та учительська семінарія, в якій готували вчителів і сільських писарів.. Релігійні потреби задовольняли менонітська церква, православна церква та синагога.
До послуг мешканців також були пошта, книжкова та взуттєва крамниця, базар, аптека, сільська лікарня (1909) та лікарня для фабричних робітників Леппа (1910). Сьогодні вони все ще використовуються як лікарня і є частиною великого лікарняного комплексу в Верхній Хортиці.
Тема менонітів це ціла епопея, але на жаль в історичній довідці історії її просто фізично неможливо вмістити.
Величезний вплив на розвиток Нижнього Придніпров'я мало скасування кріпацтва. Правда в нашому регіоні кріпаків на лютий 1861 рік було десь біля 30%, але прогрес вимагав змін в філософії розвитку держави. Саме в цей час в наш регіон стає центром розвитку металургії, машинобудування, будівництва залізниць, розвитку виробництва товарного експортного хліба, судноплавства... Залізна руда Кривого Рогу, вугілля Донбасу, марганцеві руди, металургія та машинобудування Катеринослава, сільхозмашинобудування Хортицької волості, міста Олександрівська, Молочанської волості, Мелітополя та Бердянська (Таврійської губернії)... зробили свою позитивну справу.
На початок ХХ століття бюджет Катеринославського губернського земства був найвагоміший у державі. Лише три повітові земства імперії могли собі дозволити безкоштовне лікування, як своїх платників податків, так і заплав, це Катеринославське до , Олександрівське (до яких наш район у ХIХ ст. відносився) та Тверське. І все!
Катеринославському земству, під час проведення земської реформи, надзвичайно повезло! Гласними (депутатами) стали не байдужі люди: батьки земської школи та медицини, реформатори сільського господарства та промисловості: барон М.О.Корф, О.М.Поль, П.М.Миклашевський, Д.Т.Гнедін, Я.Я.Савєльєв, І.В.Канкрин...
Вони з перших днів діяльності земства, як органу місцевого самоврядування заявили у весь голос: " ПАНОВЕ, КРІМ ЗЕМСТВА, ОСВІТОЮ ТА МЕДИЦИНОЮ НА МІСЦЯХ, ЗАЙМАТИСЯ НІКОМУ!"
Важкими, драматичними і навіть трагічними були для людей нашого краю перші десятиріччя ХХ століття. Перша світова війна, революційні події, військова інтервенція, громадянська війна, природні катаклізми, зневаги до людського життя та людської гідності, привели до міліонних втрат громадян нашої Вітчизни від військових дій, політичних репресій, голоду, холоду, епідемій та інфекційних хвороб.
Лише в новоствореній Запорізькій губернії у 1920 році було створено 20 санітарно - епідеміологічних станцій, одна з яких була створена в селі Біленькому і проіснувала до "Епохи Павловського".
У 1920 році територія сучасного нашого району знову стала ареною жорстоких боїв. Вона чотири рази переходила з руки в руки. Район вийшов з років лихоліття економічно зруйнованим. Робочої худоби (коней і волів), а також продуктивної ВРХ зменшилось в рази в порівняні з 1913 роком. Посівні площі землі значно зменшилися. Сільськогосподарські заводи Хортицької волості були пограбовані і майже всі стояли. На початку 20 років ХХ століття всі вони були націоналізовані.
Лише на початку 1923 року бойові дії в плавнях і навколишніх селах припинилися.
Саме в цьому ж 1923 році інженер Леонардо Унгерн в селищі Кічкас виготовив перший вітчизняний трактор "Запорожець".
18 березня 1923 року на теренах нашого району було в перше організовано Хортицький райвиконком. До його складу увійшло п'ять волостей: Августинівська, Білянська, Миколай-Пільська, Михайлівська та Хортицька. Тоді в районі налічувалося 56 населених пунктів з населенням 36502 чоловіка.
За соціальним станом населення району ділилося так: біля 20% - заможні селяни, біля 50% - середняки і більше 25% - бідняцьке селянство. Саме в цей час було створено КомНеЗам (комітет незаможних селян), в його склад увійшло 920 селян - незаможників.
Райвиконком знаходився в Хортиці, яка і стала районним центром. Членами виконкому було обрано 5 чоловік. Товариш Гроль К.Д. став першим головою Хортицького райвиконкому. Було виявлено, що з 23 колективів по спільній обробці землі діяло лише 3.
В районі на той час налічувалося 7 сільських будинків культури,1 хата-читальня і 6 бібліотек; працювало 3 школи по ліквідації неписьменності, виписувалося всього 12 примірників газети "Червоне Запоріжжя". З медичних установ в районі було дві лікарні: в селі Біленькому і у Хортиці та два медпункти: в Миколай-Полі та Августиновкі.
В середині 20 років минулого століття під час НЕПу країна стала оживати. Були намічені грандіозні плани соціально - економічного розвитку держави і в першу чергу будівництво Дніпрогесу.
В 30 - ті роки ХХ століття вогні Дніпрогесу осяяли своїм світлом золоті ниви Запоріжжя.
З цього приводу американська газета "Нью - Йорк Таймс" 17 жовтня 1926 року надрукувала інтерв'ю відомого американського експерта - консультанта в питаннях гідробудівництва, інженера Хью Купера, який відвідав нашу країну під час розробки проекту Дніпробуду: "Проек Днепростроя - заявил Купер, - не имеет себе равных в гидроелектрическом строительстве, в смысле его значения для сельского хазяйства, судоходства и промышленности, в короткое время он прибавит миллионы к національному багатству. Когда строительство станции будет закончено, страна будет иметь неисчерпаемый источник багатства. С пароходами и баржами, прорывающими на тысячи верст в глубь страны, после препятствий связаных с порогами, со степями, отправляющими свой хлеб вниз по течению реки, долина Днепра сможет конкурировать с Миссисипи...за порогами лежат мирове рынки".
Будівництво Дніпрогесу розпочалося 8 березня 1927 року на теренах нашого району. Рівно через тиждень пролунали скельні вибухи, що сповістили про початок штурму Дніпра. 8 листопада 1927 року перший бетон було залито в тіло майбутньої греблі. Але цілком логічним кроком було створення на Дніпробуді районної у місті Запоріжжі ради зі всіма повноваженнями. І в березні 1928 року було створено Кічкаський, з 1931 року Дніпробудівський, а з січня 1940 року Ленінський район. Зараз він має назву Дніпровський. Наш район рішенням уряду став сільгоспцехом Дніпробуду.
Дніпрогес і весь Дніпровський промисловий комплекс будувалися повністю вітчизняними інженерно - технічними і робітничими силами. Іноземні фахівці, а саме Хью Купер, Сімонс та інші, були залучені до будівництва Дніпробуду в якості технічних консультантів.
В зв'язку з тим, що в Нижньому Придніпров'ї випадає дощів у 1,5 - 3 рази менше ніж потрібно за нормою було вирішено у 100 кілометровій зоні Нижнього Дніпра побудувати зрошувальні системи першої і другої черги, кожна по 16 тисяч га зрошувальних земель. Господарства Білянської сільради, колгоспи та радгосп, були першими в державі повністю електрифіковані. Вже у 1933 році білянські колгоспи мали 320 га зрошувальних земель також зрошувалися на I відділені радгоспу Лисогорського. Електрофікація виробничих процесів сприяла вирощувати рекордні врожаї рису та овочів, розвивати молочне тваринництво та втілювати у виробництво нову с - г техніку.
А у селі Уділенське (зараз Білянська громада, за царя належало представникам царської родини - авт.), йшло випробування перших вітчизняних електроплугів.
На 1941 рік Запорізький район майже повністю було електрифіковано.
Будівництво Дніпрогесу йшло якраз під час суцільної колективізації села. І ці процеси йшли дуже боляче. Масову колективізацію сільського господарства не всі селяни сприйняли однозначно. Одні створювали комуни, а потім колгоспи. Інші селяни ці процеси не сприймали і організовували супротив суцільній колективізації подібно до "волинок" зображених у творі Лауреата Нобелівської Премії М.О. Шолохова "Поднятая целина". Такі волинки відбулися і у нашому районі, а саме в Біленькому, Мар'ївкі, Розумовкі..., але особливо великий супротив суцільній колективізації на селі надали жителі села Широке - 1,5 місяця. Йшло масове розкуркулювання і висилання за межи села, району, України одвічних хліборобів.
Люди, основне багатство нашого району, з років лихоліття 1921 - 1922 роки; 1932 - 1933 роки; 1946 - 1947 роки добре знають, що хліб всьому голова.
Встанемо, запалимо свічки, помолимось за них, які безвинно загинули в роки лихоліття і пообіцяємо не допустити в майбутньому такого лиха.
Але життя брало своє і люди все більше і більше цікавилися електрикою майбутнього Дніпрогесу. Побував в селах Біленьке, Августинівка, селищах Кічкас, Хортиця та інших з лекціями автор проекту Дніпрогесу академік Александров (текст лекції збережено).
Електростанція будувалася в основному руками молоді, що становила 70% відсотків будівельників.
На сім місяців раніше планового строку, у Першотравень 1932 року перший генератор станції дав промисловий струм. 10 жовтня 1932 року дніпробудівці святкували пуск першої черги гідровузла.
Вся країна пишалася дніпробудівцями, кожний школярик знав імена автора проекту Дніпрогесу Івана Александрова, начальника будівництва Олександра Вінтера, головного інженера Бориса Вєдєнєєва й інші.
Енергія Дніпровської ГЕС дала життя підприємствам Запоріжжя, Дніпропетровська, Донбасу, Дніпродзержинська, Кривого Рогу, Нікополя, багатьом сільськогосподарським районам Придніпров'я та Донбасу. Дніпро повністю став судноплавним.
Але першим від електроїнергії Дніпрогесу виграв сільський Запорізький район: зрошення земель, електромолотьба, електрифікація виробничих ділянок: 73 кузні і майстерні, освітлено 327 твариницькі ферми. Розбудовувалося тепличне господарство, насамперед у Біленькому. В передових господарствах було електрифіковано майже всі виробничі трудові процеси.
Не забували в Запорізькому районі електрифікувати і соціальну сферу: отримала освітлення, рентген і електролікування лікарня у Хортиці; освітлення та електролікування лікарня у Біленькому.
На 1940 рік в районі було 9 середніх, 20 неповних середніх та 36 початкових шкіл і всі вони були електрифіковані. Своїм яскравим освітленням приваблювали до себе 56 колгоспних клубів та 40 червоних куточків. Мали також електроосвітлення 29 дитячих садочків і майданчиків та 75 дитячих ясел. В хатах колгоспників можна було вечорами вчити уроки, читати, в'язати, шити цьому створила умови енергія Дніпрогесу.
Отримав електроїнергію Дніпрогесу і завод "Комунар", який до 1941 року випустив 157 тисяч зернозбиральних комбайнів "Комунар". Автором якого був колектив інженерів - конструкторів на чолі з сином селяни з Біленького Оверка Василенка, академіком Андрієм Оверковичем Василенко.
Іспити комбайна "Комунар" проводилися на ланах колгоспів і радгоспів Запорізького району.
Трактор СХТЗ 15/30 і причепний комбайн "Комунар"
З пуском у березні 1939 року 9 турбіни Дніпрогесу він вийшов на проектну потужність - 560 тис.кВт.
За роки перших п'ятирічок виросла могутня економіка міста Запоріжжя і всього Запорозького краю і тому 10 січня 1939 року було утворено Запорізьку область.
А Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 11 лютого 1939 року було утворено Запорізький сільський район до складу якого увійшли: Балабінська, Кушугумська та Мало - Катеринівська селищні ради і сільські ради: Мар'ївська, Білянська, Смолянська, Ново - Запорізька, Розумовська, Лукашівська, Широчанська, Нижнє - Хортицька, Павлівська, Бабурська, Ново - Сергіївська, Наталівська, Григорівська, Ново - Олександрівська, № 1, Юльївська, Степнянська, Вільнянська, Оленівська, Веселянська, Миколай - Пільська, Августинівська, Івангородська, Ново - Олександрівська № 2, Федорівська, Підгороднянська, Веселівська, Чапаїівська. (Землі було зібрано з Катеринославського та Олександрівського повітів Катеринославської губернії та Мелітопольського повіту Таврійської губернії (Веселянська волость).
Під час цієї адміністративної реорганізації, сім національних районів Запорізької області було ліквідовано, в тому числі й німецькомовних менонітів - Хортицький.
На 1941 рік вже 160 колгоспів із 1260 в Запорізькій області отримали електроенергію Дніпрогесу і 260 колгоспів мали телефонний зв'язок.
На 7 листопада 1940 року у Запорізькому районі, читаємо ми у звіті голови Запорізького РВК В.І.Краснікова, було 79 колгоспів, 6 радгоспів і 3 МТС (Білянська, Хортицька і Калинінська); 79 молочнотоварних ферм, по стільки ж вівце - птахо та свиноферм, 9 конеферм, 9 племених ферм ВРХ, 5 кролеферм та 50 пасік. Майже вся площа землі оброблялася новітніми сільськогосподарськими машинами. Уже було введено сівозміни. Вже на кінець тридцятих років ХХ століття 58% урожаю зернових в районі охоплювали електромолотьбою, майже 70% городини зрошували при допомозі електрики. В колгоспах Білянської сільради отримували 35 - 40 центнерні врожаї рису, а також рекордні врожаї овочів.
Працювали на сільське господарства і Дніпровські плавні. Лише господарства, які належали до Білянської МТС мали там до 3 тисяч гектарів землі:сінокоси, вирощували в плавнях рекордні врожаї капусти та картоплі, випасали ВРХ, свиней, птицю... Середня врожайність зернових (озимої пшениці) коливалася по району від 8 - 15 центнерів. На окремих ділянках "майстри соціалістичних полів" досягали врожайності зернових 20 - 25 центнерів з га.
"Наявність поголов'я худоби на фермах ВРХ, свиноферм, вівціфермах і конефермах становила більше ніж 20 тисяч голів. (Не досягли рівня 1913 року - авт.). Середній удій молока від фуражної корови по господарствам у 1938 році становив 1700 літрів, а у 1939 році вже 2991 літра".
Працювало в районі 18 електрофікованих колгоспних цегельних заводів, що свідчить про широке будівництво на селі, як на виробництві, так і в особистих господарствах колгоспників.
Охороною здоров'я в Запорізькому районі займалися Верхньохортицька та Білянська лікарні, 6 лікарських дільниць, 18 ФАПів і 17 колгоспних пологових будинків (Мар'ївці, Н.Хортиці, Розумовці, Павлівці, Біленькому...). Готували кадри середнього медичного персона для села 4 медичні школи в Запоріжжі, а лікарів - Дніпропетровський медичний інститут, де працював завідуючим кафедрою, син селянина з Біленького Оверка Василенка, професор, доктор медичних наук Василенко Дмитро Оверкович. Особливо в ті часи цінувалися колгоспницями патронажні медичні сестри та акушерки, які знали на селі кожну родину і кожну дитину в ній. Треба зрозуміти час. Після страшенних років лихоліття ХХ століття, в країні настала демографічна криза. І влада 27 червня 1936 року заборонила аборти, поки жінка не народе п'ятеро і більше дітей. За порушення цього закону вводилася кримінальна відповідальність. Збільшилася дородова і післяродова відпустка та грошова допомога при народжені дитини. Колгоспи та радгоспи забов'язувалися створювати ясла та утримувати на центральних садибах колгоспні пологові будинки. За гарну роботу, людяність великим авторитетом, серед колгоспниць Мар'ївки користувалася акушерка Півоварова, Біленького - Степаненко, Павловки - Л.Классен...
Педагогічні кадри для села готувало Верхнехортицьке педагогічне училище, тоді воно називалося педагогічним технікумом.
В селі Біленькому до 1936 року працювало два технікуму: плодоягідний (садиба Миклашевського) та сільськогосподарський, на базі ремісничого училища відкритого Катеринославським земством ще у 1900 році.
Братська могила в селі Канівське
Чорним крилом народного горя покрила наш край війна 1941 - 1945 років. Після уманської трагедії, фронт 18 серпня 1941 року докотився до стін Запоріжжя, а до Біленького, Мар'ївки, Лисогірки - 19 серпня. 5 жовтня 1941 року фашисти повністю окупували наш район. Окупація жителям нашого краю запам'яталася розстрілами, угонами на німецьку каторгу, важкою працею та вічним страхом. Війна залишила у спадщину сирітство, вдівство, руйнацію... В кінці вересня 1943 року Червона Армія підійшла до Запоріжжя, яке визволила 14 жовтня 1943 року. А в ніч з 25 на 26 листопада 1943 року починається Розумовська операція, яка разом з Нікопольською операцією відіграли доленосне значення у ході війни. Про що свідчить лист президента США Ф. Д. Рузвельта до своїх союзників. В ході завершення Розумовської операції 30 грудня 1943 року - 1 січня 1944 року повністю були визволені від фашистів села Білянської громади. 1 січня 1944 року в першій половині дня зі звільненням села Мар'ївка. було повністю звільнено Запорізький район від фашистських окупантів.
У жорстоких битвах з фашистами, як свідчить Книга пам'яті України, загинуло смертю хоробрих 2880 наших земляків - запорожців з нашого району, вигнано на примусові роботи до Німеччини 14441 особа.
Згідно з Указом Президії Верховної Ради УРСР від 20 лютого 1945 року Запорізький сільський район було ліквідовано та його територія була включена до створеного знову Верхньо - Хортицького району.
Повернувшись переможцями з війни, фронтовики прямо з "коліс" прийнялися за відбудову сільського господарства району. Танкіст з Біленького, Максименко Семен Андрійович, прийняв колгосп спалений війною та разом з колгоспниками, насамперед жінками та підлітками, бо їх батьки та чоловіки лежали в братських могилах, зробили колгосп до 1958 року тричі міліонером. І білянський колгосп з 1958 року входив у п'ятірку наймогутніших господарств України. За свою безкорисливу чесну працю Семену Андрійовичу Максименко було присвоєне у 1958 році високе звання Героя Соціалістичної Праці.
Згадаємо керівників повоєнних років: голову колгоспу з Розумовки Івана Васильовича Захарченко, директора Лисогірського радгоспу Марка Івановича Бакуновича, директора однієї з найкращих в державі Білянської МТС - Бартиш Івана Омельяновича, Максютенко, головного лікаря Білянської дільничної лікарні Павловського Степана Юхимовича, ветерана війни, головного агронома, директора плодорозсадника "Високогорне" Бідняка Григорія Степановича... Це саме вони очолили в післявоєнні роки село і робили все, що від них залежало, що б швидко відбудувати його виробництво та соціальну сферу.
Загальна земельна площа району складала 74,4 тис. га. Посівні площі становили лише 27,1 тис. га. З одного боку не хватало сил підняти рилля, а з іншого - не всі лани району було розміновано. Орали, боронували, волочили, сіяли на коровах і ця корова ще повинна була дати до плану 1,5 літри молока на добу.
Колгоспи брали кредити на придбання великої рогатої худоби, коней, будівельних матеріалів... Але безсніжна холодна зима 1945 - 1946 років, відсутність дощів весною і літом 1946 року, жахливі наслідки війни в краї та відсутність належних державних резервів продуктів харчування зробили свою чорну справу. Керівництво області просило керівництво держави виділити для механізаторів МТС та їх родин додаткові пайки хліба: механізатору 500 грамів на добу, утриманцю - 200 грамів на добу.
Врожай 1947 року почав поступово виправляти наслідки чергового лихоліття.
Особливо хотілось сказати про нашу найкращу половину - жінок. Їм дісталася нелегка доля у ХХ столітті. Але вони вистояли, підняли дітей і не втрачаючи здорового глузду продовжували жити земним життям і працювати за ради кращого майбутнього своїх нащадків.
Давайте згадаємо їх: це наші Герої Соціалістичної Праці ланкова К.А.Бугайова з Біленького, ланкові В.Л Сова в заміжжі Потась, Л.Г.Чорна, В.К.Коваль в заміжжі Кочуренко з Розумовки, ланкова З.М.Гречка з Мар'ївки.
Серед них доярка О.В.Бублик з радгоспу Комунар, овочеводи радгоспу Лисогірського Тимошенко, Є.М. Івко, Н.Ф. Мислюк, Гана Маркова...
У 1948 році було завершено силами Верхньохортицького "Сільенерго" відновлення електрофікації району. Було відбудовано в стислі терміни більше ста трансформаторних кіосків, 267 км електромережі. Ці роботи були виконані бригадами: Дем'яновського, Безсмертного, Оніщенко, Наумова. Відновлення електрифікації району сприяло відбудові 3 МТС, колгоспів, радгоспів, заводів району, лікарень, шкіл, ФАПів, дитячих дошкільних установ, пологових будинків, клубів...
У 1959 році посівні площі зернових становили вже 34,6 тис.га, 4,1 тис.га соняшника, 1,8тис.га овочевих культур, 2 тис.га картоплі, 20,4 тис.га кормових культур.
Утримувалося більше 30 тис. голів ВРХ, 26 тис. голів свиней, 18,6 тис. овець і кіз, 3,2 тис. коней та ін.
В соціальній сфері насамперед будували житло, дитячі дошкільні установи, школи, ФАПи
Перебудова господарського механізму в країні, яка відбулася на початку 60 - х років, знову внесла зміни в адміністративно - територіальний устрій області. 30 грудня 1962 року пройшло чергове укрупнення районів. На території області з 28 їх було створено 10. Верхньохортицький увійшов тоді до складу Червоноармійського.
А вже з 1964 року розпочався зворотній процес - розукрупнення районів, в ході якого 14 січня 1965 року знову був утворений сучасний Запорізький район як самостійна адміністративна одиниця Запорізької області. Головою райвиконкому було обрано Захарова Дмитра Єрмолайовича.
Наш район традиційно був сильний на наукові кадри. Цьому сприяли чотири експериментальних науково - дослідних господарства, Проектно - технологічний інститут механізації і електрифікації тваринництва Південної зони України, обласна державна дослідна сільськогосподарська станція, Верхньо - Хортицький сорто - дослідна овочева ділянка, плодопітомнік. У 1965 році в районі також були 9 колгоспів та 6 радгоспів, Отрадненська птахофабрика, Відгодувальник ВРХ.
А у 1977 році було започатковано Українську дослідну станцію олійних культур, на базі якої в січні 1989 року був заснований Інстітут олійних культур.
У 1965 році овочеводи району дали державі 11 тисяч тон овочів, ВРХ налічувалося 37 тисяч умовних голів, 91 зернових комбайнів мали господарства, правда в сільській місцевості бруківка була тільки на дорозі Запоріжжя - Біленьке.
В районі починалася велика робота по зрошуванню земель з метою забезпечити поливною водою з Дніпра, насамперед городину, рослинництво, багаторічні трави, кормові культури... Так у білянському колгоспі з 1964 по 1966 рік була введена в експлуатацію поливна система на площі 2400 га.
Саме в цей період проходить зміна поколінь. Стара гвардія, ветерани війни та праці, передають естафету тим хто зустрів війну у 10 - 12 річному віці. Трудову естафету у старшого покоління прийняли: головний агроном району Кучерявий О.Р., Герой Соціалістичної Праці директор радгоспу Лисогірський Ігнатенко В.К., голова колгоспу ім..Ілліча Ткаченко Г.С., голова колгоспу Росія Білий О.І., Герой Соціалістичної Праці, механізатор колгоспу Росія Ревенко І.Ф., голова рибколгоспу Дніпро Токовий С.С., директор міжколгоспдорбуд Кулик Г.М., орденоносець головний агроном ДП "Запорізьке", с. Новоолександрівка Капустинський В.А., орденоносець, заслужений зоотехнік України, директор Відрадненської птахофабрики Білий В.К., орденоносець, почесний громадянин Запорізького району голова колгоспу Росія Гринь М.А., орденоносець, голова колгоспу ім. Орджонікідзе (с. Розумовка) Шмідт Р.К. Заслужений працівник сільського господарства України, почесний громадянин Запорізького району, жінка - механізатор Дейнега Р.К., орденоносець, механізатор колгоспу Орджонікідзе Бадя І.Г., Орденоносець, механізатор Української дослідної станції Коваленко, орденоносець, механізатор радгоспу Лисогірського Жулідов Г.О., бригадири механізованих загонів колгоспу ім..Ілліча Шевейко А.Я. та Моїсеєнко М.І....
С.Ю.Павловський з колективом Білянської лікарні.
Найбільшої своєї могутності наш Запорізький район досяг в середині 80 - х років ХХ століття. На 1985 рік в районі було 12,3 тис.га зрошувальних земель, район відправляв покупцям на прилавки овочевих магазинів уже не 11000 овочів, як це було у 1965 році, а 55000 овочів, це залізничний потяг довжиною 21 кілометр. Також в районі розвивалася переробна галузь де працювало 8 консервних заводів для переробки овочів, фруктів та винограду. Їх тільки на теренах Білянської громади було три, кожний на 2 - 3 мл умовних банок продукції. В господарствах району: утримувалося 75 тисяч умовних голів ВРХ, налічувалося 265 зернових комбайнів, 1457 тракторів, 1285 вантажних автомобілів... На добу господарства Білянської громади надоювали від корів до 50 тон молока, а господарства всього Запорізького району - до 200 тонн
Все це дозволяло розвивати соціальну сферу району. Майже кожна сільрада практично мала нове приміщення школи, дитячого садочку (більше 20). Тільки на теренах Білянської сільради за 1983 - 1988 роки було побудовано три дитячі садочки на 400, 160, 90 місць.
За рік, 1987-1988 рік було побудовано в селі Біленькому,за кошти колгоспників Біленького,Мар'ївки, радгоспу Лисогірського, рибколгоспу Дніпро та установи яя 310 -99, нове 4 - х поверхове приміщення лікарні на110 ліжок.
В Запорізькому районі у 1985 році вже працювало 160 лікарів, що було в двічі більше ніж у 1965 році, района лікарня була розрахована на 395 ліжок. В ній, у 80 - ті роки було відкрито кардіологічне та урологічне відділення. Працювали також Кушугумська та Веселянські лікарні; Лікарські амбулаторії у Відрадному, Розумовкі, Лежено та 33 ФАПи; 22 медичних профілакторія на тваринницьких фермах району.
Члени виконкому Білянської сільської ради(з ліва на право): Кралєв П.І. - голова виконкому, Ткаченко Г.С. - голова колгоспу ім..Ілліча, Притула Ю.М. - директор Білянської школи, (5) Ігнатенко В.К. - Герой Соціалістичної Праці, директор радгоспу Лисогірський, (8) Коваленко П.Ю. - головний лікар Біленьківської дільничної лікарні.
Активно розвивалося житлове будівництво. З 1965 року до 1985 року побудували в районі більше 1000 будинків для переселенців. Лише на теренах Білянської сільської ради у 80 роки минулого століття щорічно будувалося в середньому 18 приватних будинків; в радгоспі Лисогірському кожні три роки будувався 16 квартирний будинок для молодих сімей та кожного року - по 10 переселенчиських будинків (директор радгоспу Лисогірський Герой Соціалістичної Праці Ігнатенко Василь Кирилович);
у Біленькому було побудовано колгоспом два 4 -х квартирних будинки для лікарів та вчителів (голова колгоспу двічі орденоносець Ткаченко Григорій Севастянович).
В рік, районною організацією "Міжколгоспдорстрой" будувалося 14,5 км доріг з твердим покриттям. Довгі роки очолював цю організацію Кулик Григорій Микитович.
Середня врожайність зернових в районі складала 35 - 40 ц. з га
Саме в цей час сформувався великий працьовитий колектив фахівців сільського господарства, який вміло поєднував науку з виробництвом.
Багато років очолював управління сільського господарства фахівець височайшого рівня Гернець Олексій Іванович.
Більше 40 років свого життя присвятив Запорізькому району його головний агроном Кучерявий Олексій Романович. Олексій Романович прийняв агрономічну службу району у 50 - ті роки ХХ ст. при врожайності зернових 12 ц. з га, а передав район наступникам при врожайності зернових 35 - 40 ц. з га.
Інженерна служба району творила чудо. Не було техніки, яку б вони не приручили і що б вона не працювала на врожай.
Зоотехнічна і ветеринарні служби цілодобова, круглий рік, без перерви на відпочинок, і як металурги та енергетики несли свою нелегку фахту пестуючи 75000 голів тільки ВРХ. А були ще птахофабрики, свині, вівці... У 80 роки головним зоотехніком району працював Саїтов Олег Ілліч. Сільгоспхімію багато років очолював Мікула. Загони сільгоспхімії, можна сміливо називати загонами плодородія. В гарячу пору вони працювали цілодобово вносячи вагомий внесок для отримання високих врожаїв.
Багато років очолював ЦРЛ Борисенко Віктор Михайлович, який зумів створити високопрофесійний колектив медиків, розширити і зміцнити матеріальну базу закладів охорони здоров*я району.
Інтелектуалом високого ґатунку був завідуючий РайоНО Колісник Григорій Гаврилович. Він був доступним і людяним. Його поважали в районі.
З повагою ніс багато років свою нелегку службу по охороні суспільного порядку начальник Запорізького районного відділу внутрішніх справ Московка Олексій Захарович.
Соціальна служба, санепідемстанція, райпотребспілка, культура, колектив "Червоного проміння", працівники пошти, будівельники, енергетики... Всі працювали на здобутки Запорізького району.
Швидко лине час, одне покоління змінює інше, життя не стоїть на місці і далі все будуть вирішувати люди.

# data[].attributes.attachment_link.title
ІСТОРИЧНА ДОВІДКА до 80 річчя Запорізького району Запорізької області. (1939 - 2019)

# data[].attributes.attachment_link.description
Благославен той день і час Коли прослалась килимами Земля, яку сходив Тарас Малими босими ногами Земля, яку скропив Тарас Дрібними росами сльозами! Запоріжжя. Батько Великий Луг - історичний край. Мчала тут історія і на конях козацьких, тяглася на возах чумацьких, тупотіла ордою чужинською.

# data[].attributes.headline
"Cело моє Мар'ївка  - краплиночка на карті"

# data[].attributes.subject
"Cело моє Мар'ївка  - краплиночка на карті"

# data[].attributes.body
Де б не була, до тебе повертаю,
моє село єдине на землі.
Виконала: Людмила Стрижак
Мар'ївський НВК "ЗНЗ-ДНЗ "Біленьківської сільської ради Запорізької обл.

# data[].attributes.headline
Фарби вулиць

# data[].attributes.subject
Фарби вулиць

# data[].attributes.body
На Театральній площі в Запоріжжі з'явився мурал, присвячений всесвітньо відомому джазмену Олександру Цфасману. Стінопис створено в рамках проекту "Сучасне мистецтво для покоління Z"
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В Запорожье появился новый мурал. Фото: fb Запоріжжя / Zaporizhzhia
В Запорожье в сквере Театральном завершили рисовать новый мурал, на изображении которого появился портрет Александра Цфасмана.
Об этом сообщили в пресс-службе туристического информационного Центра Запорожья.

Вчера, 6 октября, в Запорожье презентовали новый мурал "Портрет Александра Цфасмана" от известного street-art художника, муралиста Александра Корбана, который в нашем городе также рисовал мурал на фасаде школы искусств №2 " Папа с дочкой". Изображение появилось в рамках проекта "Современное искусство для поколения Z", а местом его творения выбрали дом Лещинского, что напротив театра имени Магара в сквере Театральном. На фасаде дома изображен портрет в стиле поп-арт, всемирно известного джазмена, который родился в Александровске (прим. - теперь Запорожье), - Александра Цфасмана и именно здесь, в 1937 году под его руководством была впервые исполнена и записано на пластинку песня "Утомленное солнце".

Теперь доходный дом Лещинского украшает портрет Цфасмана. Фото: fb Запоріжжя / Zaporizhzhia

По словам запорожского краеведа Романа Акбаша, дом Лещинского является легендарным доходным домом Александровска. Находится он на проспекте Соборном, 52. И теперь здесь изображен не менее легендарный композитор Александр Цфасман - уроженец Александровска. Также в этом доме в далеких 1900-х годах располагалась парикмахерская Цфасманов. А согласно газетным публикациям, семья Александра проживала на втором этаже дома Лещинского.

# data[].attributes.attachment_link.title
Необычно: в Театральном сквере завершили рисовать мурал

# data[].attributes.attachment_link.description
В Запорожье появился новый мурал. Фото: fb Запоріжжя / Zaporizhzhia В Запорожье в сквере Театральном завершили рисовать новый мурал, на изображении которого появился портрет Александра Цфасмана. Об этом сообщили в пресс-службе туристического информационного Центра Запорожья.

# data[].attributes.headline
Чарівна Хортиця

# data[].attributes.subject
Чарівна Хортиця

# data[].attributes.body
Хортиця: заповідник, святилище і місце сили!
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.title
Чарівна Хортиця

# data[].attributes.headline
Моє фотогенічне місто

# data[].attributes.subject
Моє фотогенічне місто

# data[].attributes.body
Ні, ти не знаєш добре України,
Якщо на Запоріжжі не бував!
(Петро Ребро)
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.title
Моє Запоріжжя

# data[].attributes.headline
Енергодар - енергетична столиця України

# data[].attributes.subject
Енергодар - енергетична столиця України

# data[].attributes.body
Найкраще місто, мій Енергодар,
Ти не провінція, ти - атомна столиця,
Трояндова алея ніби жар
У памяті моїй завжди іскриться. (О. Коваль)
Виконала: Людмила Немашкало, Енергодарська ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Немашкало

# data[].attributes.headline
Запоріжжя - моє місто!

# data[].attributes.subject
Запоріжжя - моє місто!

# data[].attributes.body
Адміністративний центр Запорізької області. Розташоване на річці Дніпро. Засновано як фортеця Олександрівськ. Є технополісом, значним культурним та освітнім осередком.http://surl.li/ajwof
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Запоріжжя - це місто, що було легендою ще задовго до того, як стало колискою козацтва. Це тут проходив славнозвісний "коридор" для торговців і мандрівників усіх народів. Представники різних культур обов'язково залишали слід, що відобразилося на ментальності місцевих мешканців. До речі, Запоріжжя і нині не втратило своєї ролі як транспортного хабу - сьогодні тут перетинаються транспортні коридори не тільки державного, а і європейського значення Тож, дістатися сюди буде простіше простого, та й в межах адміністративного центру пересування доступніше, ніж деінде. Запоріжжя - місто давніх традицій і людського поступу до цивілізації, місто води і світла, затишку і гамору... Якщо Ви ще не були в Запоріжжі - відвідайте його обов'язково. Мандрівники, які вже відчули магію містично-реалістичної атмосфери міста на собі, повертаються сюди із задоволенням. Хтось прямує на Хортицю, а вже потім - до всіх інших туристичних принад, а хтось починає з вечірнього проспекту Соборності чи Дніпрогесу. Але в усіх випадках гості Запоріжжя здобувають одне: надзвичайної сили враження, які стають окрасою буденності в подальшому.
Історія Запоріжжя: від первісних стоянок і до сучасної величі

Зануритися в історію Запоріжжя - це значить поринути у сиву глибину десятків століть, адже тут були віднайдені повноцінні стоянки первісних людей, датовані ще епохою середнього палеоліту. Ми, зважаючи на оглядовість матеріалу, зупинимося лише на найбільш знакових для становлення міста подіях. В усякому разі, це не завадить допитливому читачеві знайти більш вичерпні матеріали в інших джерелах.
Запорізька Січ
У 15 столітті Запоріжжя, яке тоді ще так не називалося, стає осередком козацтва. Це було навіть не місто. Козаки створили тут справжнісіньку політичну республіку, зі своїми законами і устоями - Запорізьку Січ.

Запоріжжя як місто почало своє існування у 1770 році із закладенням Олександрівської фортеці. З огляду на географічне положення, Запоріжжя має всі ознаки багатонаціональності - тут можна не лише зустріти представників різних етнічних груп, але й відчути мультинаціональний вплив на культуру й побут містян.
Запоріжжя. 1936 рік
Звісно, місто зазнало всіх тих випробувань, які випали на долю України: революції, війни, голодомори. Але зі звичною здатністю відновлюватися йому теж пощастило.
Запоріжжя часів Другої Світової війни
Гордість України - Запоріжжя сьогодення

Сьогодні Запоріжжя - адміністративний центр Запорізької області. Серед обласних центрів України це - найбільше за територією місто, яке перебуває у постійному розвитку та налічує близько 790 тис. населення. Крім того, Запоріжжя - один із найпотужніших промислових центрів нашої держави й гідно представляє Україну на зовнішньо-економічному ринку. Разом з тим, містяни ще й плідно працюють над тим, щоб підприємства всіх галузей промисловості, зосереджені тут, не шкодили презентабельності міста. І це вдається Запоріжжю блискуче! Тут завжди затишно і комфортно кожному, незалежно від настрою та вподобань. Тож, почнімо нашу подорож містом-казкою усього українства!
Промо відео: "Запоріжжя - наше місто
Локація 1. Національний заповідник "Хортиця"

Скільки тисяч туристів на рік збирає Національний заповідник "Хортиця"? Про це здатна розповісти хіба що ретельне статистичне дослідження. Але те, що це - одна з найвизначніших пам'яток не лише Запоріжжя, але й всієї України - однозначно.
Національний заповідник "Хортиця"
До складу заповідника входить сама Хортиця і острови та скелі на прилеглій до неї території. Загалом, тут нараховують 63 історичних та археологічних пам'яток. У "Хортиці" завжди запропонують екскурсію за вподобаннями - можна відчути в собі дух вільного козацтва у Запорізькій Січі, а можна зібрати сотні й тисячі вражень від рослинності, водойм, скель та островів, які є складовою заповідника. На території острова збереглося й святилище, яке датують ІІ тисячоліттям до н.е.
Святилище, якому вже понад 4 тис. років. Хортиця Національний заповідник "Хортиця". Острів Байда Урочище Вирва
Мабуть, не існує таких туристів, які, потрапивши до Запоріжжя, здатні відмовитися навідати Запорізьку Січ. Історико-культурний комплекс "Запорізька Січ" ввібрав у себе згадки про всі культурні і матеріальні цінності козаччини. Тут важливо бути уважним на кожному кроці: давня архітектура, предмети побуту, козацькі розваги тощо не відпустять гостя без приємних вражень.
Панорама Запорозької Січі. Хортиця Церква Покрови у Запорізькій Січі
Тут, на острові Хортиця, розміщений і Музей історії запорозького козацтва, який налічує понад 30 тисяч унікальних експонатів. Крім того, у музеї діють виставки, що ілюструють історію українців від часів Київської Русі і до сьогодення.
Музей історії запорозького козацтва Частина експозиції Музею історії запорозького козацтва
Ще одна перлина, яку неможливо оминути увагою - славетний Запорізький дуб. У переддень 10-ї річниці Незалежності України навколо цього природного дива був відкритий історико-культурний комплекс "700-річний Запорозький дуб". Сам дуб розпочав своє існування приблизно у 13 столітті, а сьогодні є гордістю міста Запоріжжя та своєрідною візитівкою козацького краю.
Запорізький дуб
Загалом, про Хортицю можна говорити годинами і навіть днями. Варто зазначити, що тут діють і театр козацького бою "Запорізький Спас", і шинок "Біля Дуба", і різноманітні вистави ігрового типу для дітей тощо. Та ми переконані, що читачеві це все варто побачити на власні очі. Тому лишаємо деякий простір для уяви й цікавості і мандруємо Запоріжжям далі.

Локація 2. Міст-електростанція Дніпрогес

Дніпрогес ось уже майже впродовж сторіччя є однією з найпотужніших електростанцій України. Варто зазначити, що це - перша ГЕС на Дніпрі. Неймовірне видовище, яке поєднало у собі велич природи і процесу цивілізації, залишиться у пам'яті назавжди. Гребля на Дніпрі має висоту 38 метрів, і з неї відкриваються найкращі види Запоріжжя.

Локація 3. Соборний проспект

Деякі знавці наполягають, що Соборний проспект у Запоріжжі є найдовшим на теренах Європи. І, хоча багато хто це заперечує, запорожці пишаються ним і вважають проспект одним з найвизначніших у місті, багатому на різноманітні пам'ятки.
Соборний проспект. Панорама
Локація 4. Музей авіації та високих технологій АТ "Мотор Січ"

Музей авіації "Мотор Січ" є одним з наймолодших музеїв України. Відкритий він був на базі скромної експозиції Народного музею підприємництва лише у 2012 році, але саме в тому і є його принада - новаторські підходи до створення експозицій тут відчутні на кожному кроці. Потужні турбодвигуни, авіазапчастини, бензопили і навіть вітрові електростанції! А ще - понад 25 різновидів мототранспорту у стилі ретро. Тут перехоплює подих від здивування навіть у байдужих до техніки туристів.
У музеї "Мотор Січ" Частина експозиції "Мотор Січ" Ретро-мотоцикли в музеї "Мотор Січ"
Локація 5. Арт-алея кованих картин - окраса Запоріжжя

Арт-алея "Запоріжжя - місто, яке надихає" - унікальна пам'ятка Запоріжжя. Створена вона була у 2012 році. Алея складається з п'яти величезних кованих картин, які виготовлено майстрами ковальства. Та особлива відмінність алеї у тому, що кожен турист може стати учасником грандіозної інтерактивної інсталяції. Достатньо просто зайти за картину, і на світлині, яка залишиться на згадку, ви з нею будете одним цілим.
Арт-алея кованих картин - окраса Запоріжжя
Локація 6. Фестивальна площа та "співочий" фонтан

Для любителів світла, фонтанів і гамору пропонуємо насолодитися особливим світло-музичним фонтаном на Фестивальній площі Запоріжжя. Зазначимо, що це - одне з найулюбленіших місць відпочинку для місцевих мешканців.
Фестивальна площа Фонтан на фестивальній площі у вечірній час
Локація 7. Єдиний у Запоріжжі католицький храм - Храм Бога Отця Милосердного

Любителям архітектурних див Запоріжжя теж має, що презентувати. Храм Бога Отця Милосердного виконаний у строгому стилі і розташований на місці зруйнованого римо-католицького собору. Будівля приваблює своєю непоказною простотою, а ввечері у вікнах собору ясніють різнокольорові вогники, які роблять його містично красивим.
Кафедральний собор Храм Бога Отця Милосердного
Локація 8. Андріївський кафедральний собор - храм, який постав з кінотеатру

Андріївський кафедральний собор - це відновлена будівля храму, яка постала у 2000 році на базі споруди кінотеатру ім. Т. Г. Шевченка. Собор вирізняється своєю архітектурною формою у вигляді хреста і має шикарну у своїй величі дзвіницю.
Андріївський кафедральний собор
Локація 9. Запорізька дитяча залізниця

Якщо Ви завітали до Запоріжжя з дітьми, обов'язково відвідайте вузькоколійку - Запорізьку дитячу залізницю. Загальна довжина залізниці - понад 9 км, і саме тому вона визнана найдовшою залізницею для дітей в Україні.
Дитяча залізниця запоріжжя
Локація 10. Музей техніки "Фаетон"

Музей техніки "Фаетон" - єдиний в Україні заклад, який відкрито продемонструє відвідувачам експозицію раритетних автомобілів. До того ж, засновники музею (ГО "Автомотоклуб "Фаетон") стверджують, що всі експонати "на ходу", оскільки самі здійснювали реставрацію кожного авто. Екскурсія у "Фаетоні" - надзвичайно видовищна та інформативна форма дозвілля.
Музей автомобілів "Фаетон", Запоріжжя Напевно, наш читач помітив, що Запоріжжя дуже багате на туристичні принади. Тому, після спочинку, радимо завітати, скажімо, до арт-кафе "Ретро", яке працює вже з 9:00, замовити собі все, чого душа забажає і поміркувати, наскільки прекрасною була мандрівка казковим Запоріжжям. Затишний інтер'єр арт-кафе "Ретро"

# data[].attributes.attachment_link.title
Запоріжжя - місто на Дніпрі

# data[].attributes.attachment_link.description
Запоріжжя - це місто, що було легендою ще задовго до того, як стало колискою козацтва. Це тут проходив славнозвісний "коридор" для торговців і мандрівників усіх народів. Представники різних культур обов'язково залишали слід, що відобразилося на ментальності місцевих мешканців.

# data[].attributes.headline
Найстаріша ГЕС на Дніпрі

# data[].attributes.subject
Найстаріша ГЕС на Дніпрі

# data[].attributes.body
Сьогодні епохальний ДніпроГес виконує не тільки функцію греблі та електростанції - вона є яскравою візітівкою Запоріжжя.https://zaporizhzhia.city/news/u-zaporizhzhi-znahoditsya-naystarisha-z-ges-pobudovanih-na-dnipri
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні епохальний ДніпроГЕС виконує не тільки функцію греблі та електростанції, а й ще одну, не менш виняткову - поряд з заповідною Хортицею є яскравою візитівкою Запоріжжя.

Побудова найстарішої гідроелектростанції на Дніпрі почалася в 1927 році та тривала п'ять наступних років. Завдяки тяжкій невпинній праці понад тринадцяти тисяч людей, у 1932 році вдалося запустити станцію у роботу, що стало великим кроком у розвитку індустріальної складової Запоріжжя. За довгий час невпинного будівництва у розрахунок брали головні ідеї всіх попередніх проектів греблі - отримання електроенергії з сили води та створення шляху для судноплавства. ГЕС набула свій теперішній вигляд, втамовуючи стрімку бурхливу річку.

Не дивлячись на всі зусилля, під час війни греблю було пошкоджено, деякі її частини - повністю зруйновано, через що процес її відбудови тягнувся до 1950 року.

До сьогодення ДніпроГЕС двічі реконструювали, замінювали та оновлювали обладнання, що з кожним разом збільшувало потужність станції.

Сьогодні ДніпроГЕС виконує не тільки функцію греблі та електростанції, а й ще одну, не менш виняткову - поряд з заповідною Хортицею є яскравою візитівкою Запоріжжя. Крім цього, ДніпроГЕС залишається найстарішою електростанцією серед каскаду станцій на Дніпрі, та яскравим куточком романтики нічного Запоріжжя.

Адже ДніпроГЕС - це історія героїзму та людської трагедії, це сила природи та краса, створена людиною, це щоденний приборкувач бурхливого Дніпра, який зливає воєдино природу та індустрію. Для тих, хто полюбляє гарні краєвиди, вночі Дніпрогес ніби палає теплим освітленням ліхтарів, романтичними кольорами неба, теплом, таким яскравим та відчутним, ніби це світлячки літають поруч.

# data[].attributes.attachment_link.title
У Запоріжжі знаходиться найстаріша з ГЕС, побудованих на Дніпрі

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні епохальний ДніпроГЕС виконує не тільки функцію греблі та електростанції, а й ще одну, не менш виняткову - поряд з заповідною Хортицею є яскравою візитівкою Запоріжжя. Побудова найстарішої гідроелектростанції на Дніпрі почалася в 1927 році та тривала п'ять наступних років.

# data[].attributes.headline
Петро Ребро: про серйозне - з гумором

# data[].attributes.subject
Петро Ребро: про серйозне - з гумором

# data[].attributes.body
Він - автор понад ста книжок ліричних і сатирично-гумористичних віршів, поем, документальних повістей, драм і дитячих творів. А ще громадський і культурний діяч. http://surl.li/ajwny
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Петро Павлович Ребро - визначний український письменник, один із найвідоміших сучасних гумористів і сатириків, громадський і культурний діяч.

Петро Ребро народився 19 травня 1932 року в селі Білоцерківці Куйбишевського району Запорізької області в родині колгоспника. Після закінчення Запорізького педагогічного інституту (нині - національний університет) служив в армії, вчителював у Малокатеринівській СШ, працював у редакціях обласних газет "Червоне Запоріжжя", "Запорізька правда", у книжковому видавництві, в обласному управлінні культури.
Петро Павлович - фундатор Запорізької обласної організації національної спілки письменників України. Поет очолював її більше 30-ти років. Він виховав цілу плеяду талановитих літераторів, заснував ряд літературно-мистецьких свят, зокрема, "Поетичний травень", а також альманахи "Хортиця" (нині - журнал), "Спокута", "Весела Січ".
Як депутат обласної ради багатьох скликань Петро Ребро активно відстоював права української мови і культури в регіоні, виступив проти гіператомізації краю (йшлося про спорудження на Запорізькій АЕС десяти блоків), засудив скороспілий проект реконструкції заводу "Запоріжсталь", який загрожував землякам ще більшими екологічними лихами, енергійно домагався будівництва обласної бібліотеки імені О. М. Горького, Історичного музею на острові Хортиця, кінотеатру "Перемога" та інших соціально-культурних об"єктів.
Петро Павлович - один із засновників обласної організації Товариства української мови "Просвіта" і Асоціації національно-культурних товариств Запорізької області (очолював 15 років), президент (кошовий) Міжнародної асоціації гумористів і сатириків "Весела Січ".
Останні десять років життя - керівник (головний редактор) науково-редакційного підрозділу з підготовки та випуску серії книг "Реабілітовані історією". За його редакцією побачили світ 4 книги названої серії, тритомник "Повернені імена", десять випусків альманаху-щорічника "Спокута" та ін.

Петро Ребро друкується з 1946 року. Перша збірка віршів "Заспів" вийшла у 1955 році. Нині в доробку письменника - сто книг для дорослих і дітей (загальний наклад - понад 5 млн. примірників). Значна частина з них побачила світ у роки незалежності України. Це, зокрема, "Вибрані твори" в 5-ти томах, гумористична серія "Козацькі жарти" (12 книг), веселий календар "Козацький сміховник", трилогія "Сміхотерапія" ("Помаранчевий сміх", "Майдан. Усмішки", "Сміходерка"), збірки "Острів Байди", "Моя Білоцерківка" (лірика), "Ображений Гусак" (байки), "Петрів батіг" (епіграми), "Веселі дуелі" (пародії), літературознавча серія "Українська Мекка", дослідження "Тарас Шевченко і Запоріжжя" (у двох книгах), книжки для дітей "Квіти мають імена", "Трінь і Трінька" та ін.

Відомі схвальні оцінки, дані творчості Петра Павловича Ребра класиками української літератури Павлом Тичиною, Максимом Рильським, Андрієм Малишком. Олесь Гончар писав, що в творах запоріжця "нуртує козацький дух". Павло Загребельний назвав Петра Ребра "найвеселішим залишком минулих часів серед похмурих "патріотиків" дня нинішнього". На думку академіка Миколи Григоровича Жулинського, гумористична серія Петра Ребра "Козацькі жарти" - це "дотепна енциклопедія сміху січового козацтва".

Петро Ребро - номінант Національної премії України імені Т. Г. Шевченка, лауреат літературних премій імені Степана Руданського, імені Івана Нечуя-Левицького, імені Павла Тичини, імені Остапа Вишні, імені гетьмана Петра Сагайдачного, імені Степана Олійника, імені Миколи Нагнибіди, імені Василя Лісняка, імені Михайла Андросова. Його драматична поема "Заграва над Хортицею" відзначена премією на Всеукраїнському конкурсі на кращу п'єсу, його пісня "Гей, шуми, Великий Луже!" (музика Євгена Пасічника) отримала Гран-прі на Міжнародному пісенному фестивалі "Доля", а пісня "Хвилина мовчання" (музика Олександра Білаша) ввійшла до збірки "Сто улюблених пісень". Його книга "Веселиця" видана в серії "Золота колекція української поезії для дітей". Крім того, Петро Ребро - лауреат Всеукраїнського фестивалю "Вишневі усмішки", Всеукраїнського конкурсу на кращу байку, фестивалів "Пісенний вернісаж", "Золоті трембіти", "Мамині джерела", журналу "Перець" та ін. Твори Петра Павловича Ребра перекладені на багато мов народів світу. Вони увійшли до антологій, календарів, шкільних підручників тощо.
Письменника нагороджено орденами Трудового Червоного прапора, Дружби народів, "За заслуги перед Запорізьким краєм" (ІІ ступеня), медаллю "За трудову доблесть", ювілейною медаллю "За розвиток Запорізького краю", Шевченківською медаллю, Почесними грамотами Верховних Рад Киргизії, Абхазії, Калмикії, Почесною відзнакою Національної спілки письменників України. Він - член ради старійшин Запорізької області, радник голови облдержадміністрації, почесний доктор Запорізького національного університету, почесний громадянин села Білоцерківки. Стипендіат Президента України.
Петро Павлович Ребро пішов у далекі засвіти 22 березня 2014 року.
(Ольга Стадниченко,
завідувачка кафедри українознавства
Запорізького національного університету,
кандидат філологічних наук)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
петро павлович ребро

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
визначний український письменник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гуморист і сатирик

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія петра ребра

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші петра ребра

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Ребро: про серйозне - з гумором...

# data[].attributes.attachment_link.description
Петро Павлович Ребро - визначний український письменник, один із найвідоміших сучасних гумористів і сатириків, громадський і культурний діяч. Петро Ребро народився 19 травня 1932 року в селі Білоцерківці Куйбишевського району Запорізької області в родині колгоспника.

# data[].attributes.headline
Хортиця. Заповідник серед міста

# data[].attributes.subject
Хортиця. Заповідник серед міста

# data[].attributes.body
Хортиця - місце унікальне, овіяне легендами, міфами і переказами різних епох. Це місце сили, куди тисячі людей приходять підзарядитися життєвою енергією, а Запорізька Січ - символ епохи козацької вольниці, військової доблесті і самобутності українського народу.https://ostriv.org/
Виконала: Ірина Остапець,
Запорізький класичний ліцей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BBC про Хортицю

Заповідник "Хортиця" має сталий імідж "колиски" запорозького козацтва. А об'єднання загальних зусиль дозволить закріпити на загальнодержавному рівні за островом Хортиця статусу історико-культурного національного символу та створити найпопулярніший центр міжнародного туризму. Люди з усіх куточків країни, з ближнього і дальнього зарубіжжя прагнуть приїхати на Хортицю і наше завдання допомогти їм це зробити, а головне зберегти острів для нащадків.

# data[].attributes.attachment_link.description
Заповідник "Хортиця" має сталий імідж "колиски" запорозького козацтва. А об'єднання загальних зусиль дозволить закріпити на загальнодержавному рівні за островом Хортиця статусу історико-культурного національного символу та створити найпопулярніший центр міжнародного туризму. Люди з усіх куточків країни, з ближнього і дальнього зарубіжжя прагнуть приїхати на Хортицю і наше завдання допомогти їм це зробити, а головне зберегти острів для нащадків.

# data[].attributes.headline
Енергодар - місто, що дарує енергію

# data[].attributes.subject
Енергодар - місто, що дарує енергію

# data[].attributes.body
Місто розташоване на лівому березі Каховського водосховища  Дніпра. Засноване у 1970 р. Тут розташована найбільша в Україні  Запорізька ТЕС та найбільша в Європі Запорізька АЕС. https://youtu.be/sntY0OBD3ao
Виконала: Людмила Немашкало, Енергодарська ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Громадське ТБ Запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.title
Місто з власним графіком життя/ЕНЕРГОДАР/СелоVIE

# data[].attributes.headline
Годинник закоханих

# data[].attributes.subject
Годинник закоханих

# data[].attributes.body
Міський годинник, встановлений у травні 2020 р. на Алеї троянд. Його прикрашають скульптури закоханих.  Годинник закоханих - подарунок жителям Енергодара до 50-річного ювілею міста.
https://mig.com.ua/odin-den-v-jenergodare-foto-video/
Виконала: Людмила Немашкало, Енергодарська ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.headline
Пам'ятник Кобзарю 

# data[].attributes.subject
Пам'ятник Кобзарю 

# data[].attributes.body
Одна з кращих робіт у граніті запорізьких скульпторів - батька і сина - Павла і Георгія Логвинових. Установлено у травні 2004 р. на площі, перед БК "Сучасник".
http://odal.me/travel/2015-07-26-enerhodar/
Виконала: Людмила Немашкало,  Енергодарської ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.headline
Хенох Рем Германович

# data[].attributes.subject
Хенох Рем Германович

# data[].attributes.body
Енергодарці  називають його людиною-легендою, "батьком" міста. Завдяки  Хеноху Р.Г. відбулося успішне будівництво,,  як найбільших в Європі енергетичних  гігантів, так і міста Енергодара. http://kdrr.gov.ua/news/233-chelovek_legenda_stroika_veka_vybrala_ego.html
Виконала: Людмила Немашкало,  Енергодарська  ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Человек легенда. Стройка века выбрала его

Еще долго историки будут спорить о тех застойных временах, которым покрыли память о времени рассвета нашего Каменско-Днепровского района. К тому времени район уже был известен далеко за пределами Украины. И все это благодаря труду наших земляков, наших дедушек, бабушек, пап и мам, которые могли вырастить ранние овощи, и необыкновенно вкусные фрукты, изготовить качественное и вкусное вино (на территории района было два винных завода) и не только. Славил район и знаменитый консервный завод, продукцию которого можно было встретить и на Камчатке, и в Архангельске. К нам приезжали учиться овощеводству, садоводству, земледелию, и даже орошению, которое стояла на высоком научном уровне.
И этот благодатный край стал привлекательным и экономически выгодным для строительства сначала ГРЭС, а затем ЗАЭС и городу Энергодар, которое возглавил Рэм Германович Хенох.
Рэм Хенох принадлежит к поколению шестидесятников, представителю прогрессивных направлений в общественной жизни, родившихся приблизительно между 1925 и 1945 годами. Это были люди, наделенные созидательной творческой энергией, умеющие творить, строить, дарить людям радость.
Он всегда шел напролом, работал по 14 часов в сутки. Далеко не всегда был понятен тем, кто находился в отдаленном окружении, но те, кто был с ним рядом, вспоминают его добрым словом. Будучи достаточно жестким, предательство прощал, наверное....
Рем Хенох родился в 1926 году в Смоленске, по профессии инженер строитель. Работал на восстановлении Белорусской и Сталинградской ГРЭС, на строительстве Славянской, Приднепровской, Углегорской ГРЭС , а с 1969 года по 1996 - начальником Управления строительства "Энергодарстрой". В 1996 году он переехал в Москву, создавал и там строительные предприятия, но не все уже получалось. Новое время требовало других качеств, которыми он не обладал. В 2004 году он скончался.
Хенох создал уникальный метод поточного строительства, единственный в мире, который до сих пор неповторим не кем. Написал книгу воспоминаний о славном времени и сильных людях "Стройка, которая была".
Более 60 научных изобретений было реализовано в период строительства. Леонид Прохоров, директор Запорожской АЭС в своей книге "Железный поток" вспоминает период своей работы с Р.Хенохом, пишет, что в своей жизни Рэм Германович руководствовался библейской мудростью: "Господи, дай мне силы сделать - что могу сделать, дай мне терпения не вмешаться в то, что не могу сделать, и дай мне мудрость отличить первое от второго".
После утверждения площадки строительства новой ГРЭС на территории Ивановских кучугур, Хенох уже 3 января 1970 года переселился в старый дом из самана в селе Днепровка. В своей книге он пишет: ""Я понимал, что для осуществления крупного дела необходимо, по меньшей мере, три условия: идея, единство цели и люди, верящие мне... Мне повезло, что такая стройка выбрала меня, и я использовал свой шанс. Для меня стройка всегда ассоциировалась с понятием живого существа, и свою роль я видел в том, чтобы поддерживать ее в здоровом состоянии".
Хенох умело руководит строительством, берет всю ответственность на себя - последнее слово всегда за ним. В тот момент рядом с ним команда единомышленников. Больше у нас таких строек не было, как и не появилось новых городов. Украинцы уезжают в другие страны на заработки, покидают родные места. Нас становится меньше, и живем мы далеко не так как жили при глухом застое.
Хенох умел подбирать персонал и создавать команду единомышленников, умел стимулировать труд подчиненных и мог как следует зарвавшегося поставить на место.
В 1970 году построен первый жилой дом города Энергодар. Коллектив под его руководством в 1971 увеличивает объемы строительства жилья, продолжая строить общежития и объекты обслуживания. В августе 1971 года смонтированы первые конструкции ГРЭС, а в сентябре первая школа приняла в свои стены учеников.
На территории нашего района коллектив строителей под управлением Р.Г. Хеноха построил две электростанции и город Энергодар. Обе стройки имели союзное значение. Довольно нелегко работать, находясь под прицелом: с одной стороны - пристальное отношение к самой стройке всех контролирующих органов, а с другой - нужно было постоянно находиться в тонусе, ведь всегда рядом есть "доброжелатели", которые ждут когда ты споткнешься и ошибешься.
Хенох обладал сильным авторитетом. Строители его уважали, а вот среднее звено вышестоящего начальства не все и не всегда. Влиятельный авторитетный человек всегда имеет недругов, а сильная личность их имеет в два раза больше.
У него была отличительная черта - идя вперед по сторонам не оглядывался. Сам всегда в форме и с первых дней строительств, совместным решением администрации стройки и профсоюзного комитета, по инициативе начальника управления стройки был наложен запрет на пьянство. На стройку съехалось достаточное количество людей: кто за романтикой, кто за длинным рублем, кто за жильем, а кто просто время провести, естественно было все, но был страх - потерять работу, очередь на жилье. Стимулом служила зарплата, которая восхищала жителей окрестных местностей. Даже любители выпить не очень-то хотели расставаться с такой суммой. На дорогах района резко увеличилось количество новеньких автомашин.
Жители района добродушно встретили строителей, которые семьями жили по квартирам во всех селах района да и в самой Каменке-Днепровской. С квартирантами в каждый дом вошла фамилия начальника стройки - Хенох. Хозяева домов с удовольствием делились и угощали квартирантов овощами и фруктами. Многие местные с радостью ехали на стройку работать. Да и сейчас в Энергодаре, наверное, треть населения - выходцы нашего района. Эти годы, годы строительства электростанций и города Энергодар - значительный этап в истории нашего района. Оживилась торговля, увеличилось народонаселение. Интересуясь новым энергетическим комплексом состоящим из двух электростанций, о Каменке-Днепровской заговорили со всех радиостанций и телеэкранов.
Руководители местных предприятий гордились знакомством с Хенохом. Приятно, что он запросто, мог помочь любому селу или совхозу стройматериалами, или дорогу привести в порядок. Да мало ли что...Спустя время, хотелось бы конечно знать, какой след в населенных пунктах оставило управление строительство "Энергодарстрой".
Его уважали и побаивались. Уважали за мудрость, трудолюбие, за искренность, за умение находить общий язык с людьми, за уважение к простым людям. Он мог быть и резким, и не умеющим понять и простить, если поступки были противоправными и безнравственными или бессовестными. Сегодняшняя демократия лишь фатом. А тогдашний профком стройки, равно как партком работали вполне демократично. Безусловно, с мнением Хеноха все считались. При распределении квартир, он имел приоритетное право на распределение 10% вновь вводимого жилья. И это жилье получали не по блату, а по его решению давали бригадирам, узким специалистам редких рабочих профессий. Был организован полноценные отдых и профилактическое лечение для строителей, а для детей - пионерлагеря.
Безусловно, он был не один. Рядом с ними были его коллеги, друзья, которые знали о нем все, в том числе и те проблемы, которые были неизвестны широкому кругу общественности. Он не любил жаловаться даже своему окружению, если у него не заладились отношения с вышестоящим начальством - находил в себе силы и мужества, а так же мудрости выходить из таких пикантных ситуаций с гордостью.
Благодаря Хеноху Энергодар имеет сейчас такой презентабельный вид. А ведь планировался город по другому, значительно меньших размеров, в котором должен был жить только обслуживающий персонал электростанций. Это благодаря его смелому решению появилась в городе красивая Набережная, ДК "Современник", знаменитая аллея роз и многое другое.
Рэм Германович Хенох относится к категории людей, которые умеют только созидать и ни в коем случае не разрушать. 29 августа ему исполнилось бы 95 лет. Он оставил о себе не забываемый след...

Вера АНДРУСЕНКО

# data[].attributes.attachment_link.title
Человек легенда. Стройка века выбрала его

# data[].attributes.attachment_link.description
Еще долго историки будут спорить о тех застойных временах, которым покрыли память о времени рассвета нашего Каменско-Днепровского района. К тому времени район уже был известен далеко за пределами Украины. И все это благодаря труду наших земляков, наших дедушек, бабушек, пап и мам, которые могли вырастить ранние овощи, и необыкновенно вкусные фрукты, изготовить качественное и вкусное вино (на территории района было два винных завода) и не только.

# data[].attributes.headline
Сім загадок будівництва міста Енергодара

# data[].attributes.subject
Сім загадок будівництва міста Енергодара

# data[].attributes.body
Можливо так народжуються легенди?  Цікаві факти  про Енергодар - молоде, квітуче місто енергетиків, яке виросло серед піщаних кучугур на березі Дніпра.
Виконала: Людмила Немашкало,  Енергодарська ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Переверзєва_ЕЗОШ_7.ppsx

# data[].attributes.attachment_link.description
Таємниці мого міста Автор: Переверзєва Катерина, учениця ЕЗОШ № 7 , 7-А класу, гурток “Юні користувачі ПК” Керівник гуртка: Московська М.М.

# data[].attributes.headline
Легендарна минувшина Кінських плавнів

# data[].attributes.subject
Легендарна минувшина Кінських плавнів

# data[].attributes.body
Розповіді жителів Кам’янсько-Дніпровського району Запорізької області
про далеке минуле рідного краю, які зібрала і упорядкувала Валерія Омельченко, учениця Енергодарської ЗОШ №7, член Малої академії наук.
Виконала: Людмила Немашкало, Енергодарська ЗОШ №7, Запорізька обл.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Немашкало

# data[].attributes.attachment_link.title
Омельченко В. Легендарна минувшина Кінських плавнів.docx