# data[].attributes.body
Mamina priča

„Na dan pada Vukovara bila sam u kući u Bošnjacima. Kod nas je bila smještena obitelj iz Vukovara; majka s dvoje djece, a otac je ostao braniti Vukovar. Dan prije pada Vukovara su se zadnji puta čuli s njim, on je tada bio ranjen i smješten u Vukovarskoj bolnici. To je bio zadnji put kad je njegova obitelj čula njegov glas. Nestrpljivo su iščekivali njegov poziv, ali nakon saznanja da je Vukovar pao nade su se smanjile. Na taj dan u sjećanju mi je ostao dječak, sin ranjenika koji je sjedio pored telefona čekajući očev poziv, kojega nikada nije dočekao. Tek prije 10 godina pronađen je i ekshumiran iz jedne masovne grobnice. On je bio jedan od ranjenika koji su odvezeni iz bolnice, a potom i ubijeni.“

# data[].attributes.body
"Bila sam u Vinkovcima i radila sam u Šanexu. Kad sam čula vijesti prestrašila sam se u strahu da neće doći i do Vinkovaca. Bili smo u strahu ako vojnici krenu sa silosa, da moramo i mi ići jer je silos bio prva linija obrane Vinkovaca zbog Mirkovaca. Čak sam morala imati propusnicu da dođem do kuće jer je bila rizična zona. Predmet koji me podsjeća na događaj je krunica jer mi je uvijek bila oko vrata za vrijeme rata."

# data[].attributes.body
Pitao sam roditelje što su radili za vrijeme pada Vukovara. Mama je bila u Velikoj Gorici i nije se s roditeljima čula dva mjeseca i nije znala jesu li živi uopće. Na vijestima je vidjela da su napadali Jarminu i mislila je da nisu preživjeli. Nazvao ju je jedan dan bratić iz Splita i rekao da su joj roditelje zarobili četnici. Na sreću to nije bila istina. Tata ju je nakon par dana nazvao i uspjeli su biti zajedno za Božić i Novu godinu. Osjećala se prestrašeno i nije znala što će biti. Par njezinih prijatelja su nažalost umrli. Otac je bio u Podgoraču. Pohađao je osnovnu školu. Za to vrijeme je njegova mama bila s njim i djecom u Podgoraču, a otac je bio na straži u Jarmini. Nakon rata, 1997., je njegov otac nagazio traktorom na minu i poginuo. Po njemu sam ja dobio ime.

# data[].attributes.body
Moji roditelji se nerado sjećaju ovoga vremena kao i svi ostali, naravno. Moja mama je tada kretala u prvi razred srednje škole, ali u Vinkovce u školu se nije moglo ići, zbog teškog ratnog stanja, pa su svi učenici slani u Varaždin i Čakovec. Moja baka, mojoj mami nije htjela dopustiti da ide u navedene gradove, pa su oni ostatak godine proveli kod kuće, najčešće u podrumima. Navečer nisu smjeli izlaziti nigdje jer je bio policijski sat. Kada je Vukovar pao, mama je bila u kući sa dvije mlađe sestre, slušale su radio na kojem su saznale što se dogodilo sa Vukovarom.

Moj tata je u to vrijeme upisao 2.godinu fakulteta u Zagrebu i tada je bio u studentskom domu. Kod njih nije bilo toliko „opasno“, pod tim mislim da je, naravno u svakom dijelu bila određena količina opasnosti ali su neki dijelovi Hrvatske bili manje izloženiji ratu. Vinkovci i okolna sela bila su bliže Vukovaru kao središtu Domovniskog rata nego Zagreb, pa on nije morao prekidati fakultet, kao što je mama morala školu.

Moji djed i baka, to vrijeme mi opisuju kao vrijeme puno straha i strepnje. Više se baka bojala i za sebe i za djeda, što im se sve može dogoditi na putu do posla, a kod kuće su ih čekale moja mama i njezine sestre. Htjela je što prije doći kući i sakriti se u podrum. Oni su svaki dan morali ići na posao u Vinkovce, jer ako ne bi došli dobili bi otkaz. Putovali su zajedno autom, a na putu do Vinkovaca i u Vinkovcima ne bi sreli niti jedan auto, osim na ulazu u Vinkovce pripadnike naše vojske. Moj djed i moj tata nisu sudjelovali u ratu jer, djed je imao radnu obavezu, a tata se školovao. Rekli su mi još kako su odradili vojni rok u JNA (Jugoslavenska narodna armija) koji je bio obavezan prije. Kada je Vukovar pao bili su na poslu i također su saznali sve preko radija, jer TV nije bio u funkciji i jedva da su imali signala.

Iz moga uvida u ovo sve, iskreno ne znam kako bih sve to podnijela i nosila se s tim svaki dan iznova. Baka mi je pokazala album koji su sačuvali do danas, u koji su stavljali slike Vinkovaca iz tog ratnog razdoblja.

# data[].attributes.body
Kazivanje majke:

"Sjećam se pada Vukovara kao da je bio jučer. U tom trenutku nalazila sam se u Donjoj Stubici u Hrvatskom Zagorju. Ondje su meni, mojoj mami, bratu, djedu, baki i ujaku invalidu pružili dom za vrijeme rata. Međutim moj otac je ostao u Vinkovcima braniti domovinu Hrvatsku na prvoj crti bojišnice. U to vrijeme pohađala sam peti razred osnovne škole u Donjoj Stubici, a netom prije početka rata zavšila sam četvrti razred osnovne škole u Vinkovcima. Učitelji i učenici te škole su mene i brata lijepo primili. Vrlo jasno se sjećam trenutka kada je moja obitelj sjedila u dnevnom boravku i na televiziji se prikazala izvanredna vijest. Vukovar je pao. U tom trenutku osjećala sam se vrlo uplašeno zbog mog oca koji je ostao braniti Vinkovce. Svi smo bili zabrinuti jer se nismo mogli čuti s njime i nismo znali gdje se nalazi. 2-3 dana nakon vijesti o padu Vukovara su bila jako stresna za cijelu obitelji, dok nam se otac nije uspio javiti. Moja majka nije prestajala plakati dok nije saznala da je on živ i zdrav. Još jedna od stresnihsituacija mi je bila prestanak javljanja Siniše Glavaševića u eter Hrvatskog radija Vukovar. Uz to na pad Vukovara me uvijek podsjeti prizor djevojčice u plavom kaputiću. Nikad pad Vukovara neću zaboraviti i uvijek ću smatrati gradom palih anđela!”

# data[].attributes.body
Pad Vukovara iz perspektive bivšeg vojnika

„18. studenog 1991. pad herojskog grada Vukovara dočekao sam u Nuštru. Nalazio sam se na vojnom položaju prema Marincima, gdje nam je u ranim jutarnjim satima javljeno kako je Vukovar pao pod četničkim snagama. U glavi su mi odzvanjale riječi Siniše Glavaševića:

„Tko će ostati ako se svi odreknemo sebe i pobjegnemo u svoj strah?“

Kolega i ja nalazili smo se na prvom položaju uz cestu, a na svakih 100 – 200 metara od nas stajala su još dvojica. Opremljeni automatskim puškama, municijom, pancirkama i vojnim odorama pazili smo na kukuruz, prateći svaku kretnju među redovima. To jutro dočekali smo desetak ozlijeđenih iz Vukovara, a u pamćenju mi je posebno ostao mladi dečko ranjen desetcima gelera. Imao sam svega 29 godina i svakog sam dana po 12 sati stajao na položaju. Posebno se sjećam kako sam na položaju svakoga dana glasno puštao domoljubne pjesme. Onaj, sada već stari radio, stavio bih na cestu i okrenuo ga prema četnicima koji su se nalazili nasuprot nas. Danas mi u sjećanju odzvanjaju riječi Vladimira Kočiš Zeca iz pjesme „Gospodine Generale“:

Ako sa vjetrom neki zvuk vas budi
to kuca srce hrabrih ljudi
i reči ću vam samo još jednu stvar
zapamtite Vukovar “

# data[].attributes.body
„Imao sam samo 15 godina. Tog dana moje društvo i ja igrali smo košarku na našem uobičajenom mjestu, košarkaško igralište kod Banje u Vinkovcima. Tamo sam zapravo odrastao. To je bilo jedino mjesto gdje nisam razmišljao o svim lošim stvarima koje su se događale, tako sam bježao od stvarnosti. Sjećam se trenutka kad je mama došla do mene u suzama, rekla da je Vukovar pao i da moram odmah ići kući, preopasno je bilo da ostanem. Bio sam zbunjen, premlad da shvatim što to zapravo znači. Pogledao sam u svoju košarkašku loptu koju mi je mama kupila te godine za rođendan, kao da sam znao da više nikada neću imati priliku na ovom mjestu igrati košarku. Tek kad sam došao kući, vidio svog tatu kako oblači vojničko odijelo, oprašta se od ukućana, shvatio sam koliko je situacija ozbiljna. Savladale su me emocije i počeo sam jako plakati. Zagrlio sam mamu i sestru i tješio ih, jer to je jedino što sam tada mogao. Osjećao sam se bespomoćno. Sada svaki put kada vidim košarkaško igralište i djecu koja veselo igraju košarku, savladaju me čudne emocije, tuga i nostalgija jer vidim sebe u njima. Na trenutak se vratim u prošlost toga dana, tog 18.11.1991.“

# data[].attributes.body
„Pad Vukovara sam dočekao na drugoj operaciji u Zagrebu. Izašao sam 3 dana ranije u proboju u Vukovaru jer sam bio ranjen. Gledao sam pad iz bolničkog kreveta na televizoru. Nisam mogao gledati i rekao sam da ga ugase. Osjećao sam se prestrašno i grozno gledajući pad rodnog grada, tamo gdje sam odrastao, veselio se i plakao. Neke osjećaje jednostavno ne možemo zaboraviti."

# data[].attributes.body
Na dan pada grada Vukovara 18. studenog 1991. godine otac je bio u svojoj kući, u Soljanima. Kao mali, ne znajući što je rat, nije strahovao. Imao je 11 godina. Sjeća se da je taj dan ulicom  odjekivala sirena. Bio je sam kod kuće, njegov otac je bio u šumi na straži, a njegova mama i brat u Zagrebu kod tetke. On nije želio ići s njima jer je imao veliku želju ostati sa svojim djedom, koji nije želio napustiti dom. Za pad grada Vukovara saznao je tek kada mu je otac stigao s straže.

# data[].attributes.body
Na dan kada je pao Vukovar mama je bila u izbjeglištvu u Mađarskoj. Imala je samo 12 godina. U nekada vojnom kompleksu ,u pet zgrada, svoje izbjegličke dane je provodilo nekoliko tisuća ljudi iz cijele Hrvatske. Svaka zgrada je imala po jedan televizor u improviziranom dnevnom boravku. Poneki su imali i radio s kojih su se svakodnevno slušale vijesti iz domovine. Tako je i do njih stigla ta strašna vijest. Vukovar je pao. Mame su plakale, a djeca nisu znala što se zapravo događa. Bili su svjesni da se događa nešto jako loše i da je povratak kući prilično daleko. Vladao je strah za voljene koji su ostali u domovini. Vladala je tuga, strepnja i neizvjesnost.

# data[].attributes.body
Bio sam u vojsci na drugom razgraničenju, iz aviona su bacali velike ''grozdove'', kako smo mi to zvali, od 5 metara koji su svijetlili po noći kako bi obasjavali položaje. Sve oko nas je bilo okupirano, narodi su bježali, sela su padala. Lagao bih kada bih rekao da me nije bilo strah, svatko tko je stvarno bio u ratu i doživio sve to osjetio je strah s kojim je živio u tom vremenu. Ljudi su patili i bježali bilo je neopisivo strašno i grozno. Kako su sela padala morali smo se i mi premještati, živjeli smo u malim kućicama, a za vrijeme ratovanja skrivali smo se u rovovima i čekali neprijatelje u zasjedi. Čuvali smo položaje na prvoj liniji čak ispred tenkova, nije bilo lako, nisi znao što će biti s tobom, hoćeš li doživjeti slijedeće jutro. Jedno vrijeme sam bio izviđač, poslali su me na drugu stranu da saznam gdje su neprijatelji. Stalno sam bio s prijateljima koji su mi čuvali leđa kao i ja njima, ali nikako nije bilo lako gledati mrtva tijela svojih prijatelja i znati da im nikako ne možeš pomoči. Naše je selo palo među prvima, a kada je palo prebacili su nas na Lipovac. Bojao sam se naravno, ali mi je bilo lakše kad sam znao da je moja obitelj na sigurnom dalje od rata. Majka i braća su bili na sigurnom, ja sam bez ikoga, ali sam imao psa njemačkog ovčara koji se zvao Cezar. Bio je pametan, stalno sam se zezao da jedino što nije znao je pričati. Rat sam mi ga je uzeo, nestao je u selu, nikad ga više nisam vidio. Tko zna možda se sakrio ili pobjegao negdje, ali uvijek će biti moj vjerni prijatelj i čuvar.

# data[].attributes.body
Moja majka rođena je 4. rujna 1977. godine u Drenovcima, u malenoj kući. Na dan pada grada Vukovara 18. studenog 1991. godine bila je u svojem selu kod prijateljice Jasne. Obje su imale punih 14 godina. Sjeća se da je toga dana ulicom odjekivala sirena i da su avioni napali njezino selo, granatirali su centar te se bila uništena dva lokala. Nakon te vijesti je pričekala nekoliko minuta te je trčeći otišla svojoj kući i zajedno s obitelji otišla u sklonište. Sklonište je bilo u njezinom susjedstvu, u podrumu srpske kuće gdje je također boravila hrvatska vojska. Ondje su cijeli noć plakali i molili krunicu. Tako su dočekali jutro i hrvatska vojska im je javila da je Vukovar pao.

# data[].attributes.body
Razgovarala sam s roditeljima o njihovim sjećanjima na pad grada Vukovara prije 30 godina. Oni su tada bili u adolescentskoj dobi i vrlo su dobro znali što se događa u našoj domovini.

Moj tata je u ratnom razdoblju bio u Zagrebu gdje i započeo srednjoškolsko obrazovanje sa svojih 15 godina. Mama je bila u Poreču gdje je pohađala osnovnu školu, tada je imala 12 godina.

Bili vrlo mladi, ali dovoljno zreli da razumiju težinu i teškoću ratne stvarnosti u rodnoj Slavoniji. Na radiju su svakodnevno slušali vijesti vezane za rat. Kada su saznali za pad Vukovara bili su tužni, potreseni i uplašeni. Pitali su se što se događa na našem području Slavonije, budući da su oni bili dosta udaljeni od svojih domova. Također, posebno su se zabrinuli za svoje bližnje koji su tada prebivali na vukovarskom području. To je bila tragična vijest za sve.

Najviše sjećanja vežu uz prizore kao što su kolone ljudi koje napuštaju svoje domove, razrušene građevine i razoren grad koji su se tada emitirali putem različitih medija.

Posebno ih je pogađala činjenica da djeca njihovih godina proživljavaju strašne nedaće i pitali su se kako bi njima bilo da su na njihovom mjestu.

# data[].attributes.body
Tata je tada bio u Đakovu. Sa svojom obitelji pratio je događaje preko radio prijenosnika i sve mu se činilo kao čitava vječnost. Kada je saznao da je Vukovar pao bio je razočaran, osjećao je tugu i bol jer jer znao da ne može pomoći.

Moj djed bio je u Nuštru za to vrijeme branio Cerić i Nuštar od pada na prvoj liniji obrane. Obitelj se tada jako bojala za djeda. Te dane obilježio je velik strah...

# data[].attributes.body
Moja mama, kao i ostali članovi moje uže i šire obitelji, ne vole se prisjećati ratnih godina ali mi je ispričala čega se ona sjeća i kako je to doživjela.

Kada su počeli oružani sukobi u travnju 1991. moja mama nije imala ni navršenih 15 godina. Nije puno toga shvaćala, ali vidjela je da ljudi pogibaju i da ništa ne sluti na dobro. Živjeli su relativno normalno do srpnja 1991. kada je blizu garaže i obiteljske kuće pala minobacačka granata iz smjera Mirkovaca - živjela je u Radićevu bloku cca 700 m zračne linije. Toga dana

mogli su i poginuti jer su išli gledati gdje je i što palo.
Istog dana poginulo je nekoliko ljudi u bloku i rat je počeo i u njihovoj ulici i u gradu. Čim bi se zapucalo išli su u podrum, nadajući se da granate ipak neće pogoditi kuću. Čula je zvukove puno granata koje padaju negdje u gradu. I tako su dani prolazili, na TV su gledali što se

događa i sve više su odlazili u podrum, jer je sve više raznih vrsta granata padalo u blok i na sam grad.

Moji baka i djed su imali radnu obavezu i po granatama su morali ići raditi. Kada je postalo neizdrživo i bojali su se za svoj život, u rujnu 1991. godine otišli su kod mamine bake i djeda na selo, u

Andrijaševce. Tamo granate nisu padale i bilo je lakše. Njenim roditeljima baš i nije, jer su svaki dan morali ići na posao u Vinkovce. Kada se sjete tih dana, prava sreća je što je sve dobro prošlo.
Kako je vrijeme odmicalo, rat je dosegao svoj vrhunac, Vukovar je pao u ruke neprijatelja. Moja mama i njen brat bili su u Andrijaševcima i gledali na TV što se događa, škole nije bilo i bilo im je

dosadno. Krajem 11. mjeseca iste godine otišli su u Zagreb na školovanje da ne izgube godinu, moja mama u prvi razred srednje škole a ujak u osmi razred osnovne škole.
U Zagrebu se odvijao normalan

život ali moja mama je bila tužna što nije sa svojim roditeljima. Brinula se za svoje roditelje, slušajući vijesti iz Slavonije.

Tako je došao i lipanj 1992. godine, škola je završila, a njeni roditelji su došli po njih da se vrate kući. Ratnih djelovanja više nije bilo i mogli su se vratiti. Nitko sretniji od moje mame! Kaže da je sretna što nitko nije stradao iz uže i šire obitelji.

# data[].attributes.body
„Bila sam dijete, ne mogu ti pričati o borbama i ratu, ali mogu pričati o strahu, o tuzi i čekanju. Pitaš me za studeni '91. …

Tada smo već bili u Njemačkoj, njezinog tate već nije bilo, poginuo je. Nas 12 u jednome stanu kod tetke, spavali smo na madracima i čak je nekada bilo i zabavno. Ali taj strah koji smo donijeli sa sobom nije nas napuštao. Svaki glasni zvuk nas je instinktivno tjerao pod stol, pod pokrivač ili bi se samo stisnula uz brata ili sestru. Uz mamu nisam mogla, bila je previše tužna. Sjećam se da smo po cijeli dan čekali večer, točnije 22 sata navečer jer smo tada mogli čuti vijesti na hrvatskom jeziku sa HRT2 , čini mi se. A vijesti su bile bolne.

Izvještavali su koliko je granata palo na koji grad, koliko je ljudi ranjeno, koliko je poginulo. Znam da sam jedva čekala da spomenu Vinkovce. Sjećam se u magli i tog 18.11. kada je voditelj na radiju tužno rekao da smo ostali bez Vukovara, da je Vukovar pao. Nisam baš puno razmišljala o tome, možda čak nisam bila ni svjesna što to znači, ali znam da se neopisiva tuga tih dana osjećala u kući. U svih nas 12. Tu večer je došla i vijest o poginulim našim susjedima, posebno me rastužila vijest da je poginula teta Verica, moja draga susjeda koja je uvijek lijepo mirisala. Kažu,da je granata pala direktno na nju i da su je jedva „pokupili“.

Sjećam se i da je bilo hladno, baš hladno te godine. Sjećam se straha da se više nikad neću moći vratiti kući, da nikad više neću vidjeti svoje prijatelje. Sjećam se tuge što više nikada neću vidjeti tatu…“

# data[].attributes.body
„Dobro, ispričat ću ti koliko budem mogla. Znaš, u ovo vrijeme, posebno je teško pričati o tome i sjećati se. Ja sam tada imala 37 godina, bila sam medicinska sestra i cijelo vrijeme sam radila u bolnici. Moja kćer je tada imala 4 godine. Najteže mi je bilo jer su ona i X morali otići u Makedoniju kod mojih. Put je trajao 2 dana jer su dio puta morali ići kroz Bosnu, a dio kroz Srbiju. Bilo je malo nezgodno jer je on Srbin, pa smo sa obje strane morali paziti - na Srbe koji su ga htjeli u vojsku i na Hrvate… ali stigli su i onda sam bila mirnija.

U studenom sam već većinu vremena provodila u bolnici, u stan sam išla samo ponekad. Sjećam se da su nam jednom dali neke tablete „ za smirenje“ pa smo to, moje 2 prijateljice i ja popile. Bože, smijale smo se kao budale, 2 sata bez prestanka. 'Ko zna šta su oni nama dali…. Rekla sam nikad više! Tog istog dana, nakon toga, počelo je granatiranje i više se ni ne sjećam kako sam uspjela živa doći do bolnice, samo znam da poslije toga više nisam ni bila u svom stanu. Ono malo što sam ponijela bilo mi je sve što imam.

Sjećam se da nismo imali vode, ni hrane. Vodu smo čuvali za bolesnike i djecu. Rublje sam prala u kišnici. Hranu smo podijelili, ali prvo su morali dobiti djeca i pacijenti. Jednog dana, u podrumu bolnice, bio je to moj „slobodan“ dan, plela sam kapu od vune, prišao mi je jedan vojnik i zamolio me da i njemu ispletem kapu jer je vani bilo jako hladno. Isplela sam 12 ili 13 kapa. I malu Došenku sam učila plesti, ona je imala 13 ili 14 godina. Prvo smo pleli crne, a kad smo potrošili crnu vunu, pleli smo i šarene. Sve smo podijelile vojnicima. Baš sam neki dan srela jednog čovjeka koji me prepoznao i rekao mi “vi ste meni ispleli kapu“…

Vukovar je ustvari pao već 16.11, samo što je službeno 18.11. Ja sam iz bolnice odvežena 19.11. Ta 3 dana u bolnici je bilo grozno. O meni ti je čak pisao i Vilim Karlović u svojoj knjizi „Preživio sam Vukovar i Ovčaru“. Njega sam u jednom trenutku izbavila iz četničkih ruku - došli su po njega (vjerojatno da ga vode na Ovčaru), a ja sam im rekla da ga ostave jer je on „malo mutav“…kasnije su ga ipak odveli…

19. 11. kad su me vodili do autobusa jedan me srpski vojnik prozvao „ustaškom sestrom“, izderala sam se na njega i rekla mu da sam ja MEDICINSKA SESTRA! Ne znam, odakle mi takva hrabrost. Uglavnom, uspjela sam se izboriti da me stave u autobus i da odem u Makedoniju kod svojih. Nakon sati i sati putovanja, vidjela sam svoju kćer, jedino što mi je u tom trenutku rekla bilo je „mama kako imaš tople ruke…“

Ne mogu više, oprosti….“

# data[].attributes.body
Život mog oca za vrijeme rata bio je tužan. Njegovo djetinjstvo, koje je trebalo biti najlijepše doba u njegovom životu uništio je rat.

Tata je tada imao 13 godina, bio je pri kraju osnovne škole. Skrivao  se od granata u podrumu, zajedno sa svim susjedima. Van se nije išlo. Čak ni u školu.
Svi u podrumu su bili zabrinuti. Većinom za svoje najbliže koji su se borili. Osim što je bio tužan osjećao se usamljeno i beskorisno. Posebno kada je na malom radiu čuo vijest da je Vukovar pao! Strah i tuga bili su pomješani. Gledao je u malu figuricu vukovarskog tornja na drvenoj polici vlažnog podruma.

Vukovar je pao!
Spavati se išlo sa zvukovima metaka i granata. Spavati. Čekati.
Navečer je svatko u svom kutu tiho plakao i svi su se pravili da ne čuju one druge.
Da ne čuju metke. Ni granate.
I danas tata pogleda u istu figuricu vukovarskog tornja koja je nekada stajala na polici malog podruma. I danas se sjeti pada Vukovara. I danas osjeti istu tugu koju je osjetio tog dana u malom podrumu.

# data[].attributes.body
„U studenom 1991. bio sam na položaju u gradu Vinkovci čuvajući svoj dom, grad i svoju domovinu Hrvatsku od neprijatelja velikosrpskih agresora. Cijeli taj napad na Vukovar me jako potresao i još sam čvršće i žustrije odlučio stati u obranu svoje Hrvatske od neprijatelja koji je bio puno moćniji u tehnici i naoružanju, ali mi smo imali hrabro srce i ljubav prema domovini koju agresor nije mogao slomiti.

Od okupacije Vukovara još i dan danas čujem topovske i minobacačke granate iz neprijateljskih oruđa koje su padale na grad Vukovar svakodnevno.Tome jako potreslo i to nikada neću moći zaboraviti. Hrabri branitelji Vukovara od kojih su mnogi dali svoje živote za našu domovinu trebaju ostati trajno u sjećanju i srcima našeg naroda. Tu je agresor polomio zube i tu je obranjena Hrvatska. Jako sam ponos što sam bio hrvatski branitelj i čast mi je što sam dobio spomenicu domovinskog rata.”

# data[].attributes.body
"Na počecima rata bio sam u Privlaci na Bosutu, čuvao položaj u šumi. Hranu su dovozili kamionima na položaj,dežurali smo u smjenama, 48h smo čuvali položaj, a 2 dana imali odmor, bili smo u smjenama. Trauma koju sam preživio je kada su bombardirali. Grijali smo se u zemunicama gdje smo i spavali. Bilo je vrlo stresno čuvati položaj jer su u svakom trenu mogli doći napadači. Dežurali smo na položaju u vojnim uniformama i oružjem."

# data[].attributes.body
„Tada sam imao 18 godina. Nalazio sam se na studiju u Zagrebu. Moja cijela obitelj, majka, otac i mlađi brat bili su u Vukovaru. Nisam se čuo s njima već dva mjeseca.

Dnevnik je tada za mene bila najgledanija emisija na TV-u. Sa svakim novim kadrom očekivao sam da ću vidjeti nekoga poznatog i da ću saznati nešto novo o svojima.

Kada je Vukovar pao, bio je to jedan od najgorih trenutaka u mome životu. Gdje mi je obitelj? Što će se sada sa njima dogoditi?

Na sreću za moju obitelj, svi smo ostali živi. Na žalost baka (žena od 83 godine) je zarobljena i odvedena u Srbiju, gdje je nakon mjesec dana i umrla. Stric je završio u logoru a bratića su pogubili na Ovčari. Identificiran je tek sedam godina kasnije.

U svakom slučaju, bilo je to iskustvo koje želim ali ne mogu zaboraviti. Jedna stvar me neodoljivo podsjeća na to vrijeme. A reći ću to ovako: već 30 godina nisam pogledao niti jedan Dnevnik na TV-u. Uredno ga izbjegavam bez obzira o kojoj se televiziji radi. Radije prebacim na neki film, seriju ili pogledam crtić.”

# data[].attributes.body
90-te godine prošloga stoljeća znatno su obilježile Hrvatsku povijest. Dogodilo se nešto što se nikada neće zaboraviti a niti će mnogi moći izbrisati iz pamćenja - RAT. On je imao utjecaja na živote mnogih ljudi, mnogi su poginuli, mnogi su se morali iseliti, no i mnogi su se borili da bi danas imali ono što nazivamo DOMOVINOM. Jedni od najranjivijih bića i onih koji zapravo nisu nikome ništa skrivili bila su djeca. Jedan će dječak, sada već odrasli muškarac, koji želi ostati anoniman, odgovoriti na neka pitanja i ispričati svoje viđenje rata.

Gdje si proživio ratne godine i kako ti je bilo?
Ratne godine proživio sam u podrumu bakine kuće. Ondje smo bili baka, mama, sestra i ja, a tata je bio na bojištu. Tada sam imao svega 6 godina i ništa mi nije bilo jasno. Osjećao sam se tako izolirano od svijeta i ne bih nikada to nikome htio poželjeti.

Čega se najbolje sjećaš, a da ti se urezalo u pamćenje?

Najbolje se sjećam toga da sam stalno pokušavao pobjeći kroz prozor podruma ne bi li vidio što se to vani događa, no mama me je uvijek plačući zaustavljala i branila mi da prilazim prozoru.

Jesi li znao gdje ti je tata i što se s njime događa?

Tek nakon rata rekli su mi da je tata bio na bojištu. Kada je odlazio rekli su mi da ide sestri i meni kupiti bombone no on se nikada nije vratio. Saznali smo da je bio ranjen u Vukovarskoj bolnici i da je ondje preminuo.

Koja su bila tvoja promišljanja tijekom boravka u podrumu, o čemu si mislio, razmišljao?

Tijekom boravka u podrumu svašta mi je prolazilo kroz glavu. Hoće li to ikada prestati? Zašto je došlo do toga? Gdje mi je tata? Zašto ne dolazi? Hoću li vječno biti tamo? Gdje su mi prijatelji i jesu li i oni u podrumu? Imao sam 1000 pitanja a ni na jedno nisam znao odgovor niti ja a niti članovi moje obitelji. Bilo mi je najbitnije da to sve što prije prestane, da svi ostanemo živi i skupa i da napokon kada sve prestane vidim svoje prijatelje.

Kada je završio rat jesi li se vidio s prijateljima? Gdje su oni bili za vrijeme rata?

Jesmo vidjeli smo se i mislim da se nikada u životu nismo više izgrlili. Oni su svi također bili u podrumima i ništa im kao i meni nije bilo jasno.

Zahvaljujem se kazivaču što je pristao odgovoriti na moja pitanja. Nadam se da se takvo nešto neće više nikada nigdje ponoviti i nadam se da smo svi nešto naučili iz ovoga intervjua.

# data[].attributes.body
„Nažalost i to vrijeme smo prošli, ono što ni najvećem neprijatelju ne bih poželio, vrijeme u kojem si se u jednu ruku molio da te više nema, a u drugu si se bojao po svoj život. I ja sam to prošao, ali znao sam zbog čega sam riskirao život, zbog čega sam dehidrirao, bio gladan, zbog čega mi je bilo hladno i zašto nisam spavao po nekoliko dana. Znam da je vrijedila sva ta muka koju smo mi branitelji prolazili, kako bi danas naša djeca, unučad i bližnji imali to što sad imaju i živili u svojoj Hrvatskoj bez ikakvih ovisnosti o Srbiji i o stvaranju te famozne Velike Srbije.

Sjećam se tog prvog dana kao da je bilo jučer. Pobune po Vukovaru, ubijeno je 12 redarstvenika. Na radiju smo slušali sve informacije o Vukovaru, čuli smo da su civili odvedeni na Ovčaru, da ih je dosta zarobljeno i mučeno. Također smo slušali kako je bolnica napadnuta sa raketnim bacačima te vapaji za pomoć doktorice i ravnateljice Vesne Bosanac. Vukovar je cijelodnevno bio pod opsadama, skroz do Nuštra smo čuli pucnjave, vijesti su stizale non-stop, i onda je nažalost Vukovar pao. Tada smo se skupili i organizirali civilnu zaštitu u Nuštru. Međutim jedini koji su bili naoružani su bili lovci koji su držali punktove. Kada smo shvatili što nas čeka, pošto se na civile strogo pazilo, oni su bili evakuirani van sela u autobusima koji su vozili za Mađarsku ili ostale strane Hrvatske. Dana 28.09, prvi put se pucalo na nas i od tad je krenuo pakao.

Nakon Vukovara pala su okolna sela Cerić i Marinci, a jedino što nas je vezalo za Vinkovce bila je jedna cesta. Sjećam se da je naš Andrija Andabak, dobro poznati lovac na tenkove ispalio 5 raketa i sa posljednjo pogodio tenk T84. Dobili smo naredbu da se povučemo iz sela, i kad smo se povukli shvatili smo da je Nuštar ostao prazan i vratili smo se nazad na svoje položaje iz Vinkovaca iz Ciglane u Nuštar. Uz broja pucanja na Nuštar, protivnička vojska je krenula na ulaz u selo, i kada su probili prvu liniju s lakoćom mislili su da mogu i dalje otići. U jednom trenutno ponovno je bilo naređeno povlačenje, međutim vojnici su se vratili iz grada i na povratku smo shvatili da su Srbi već stigli do centra i tu je došlo do sukoba prsa o prsa gdje smo obranili napad i krenuli su se povlačiti. Srbi su jednom prilikom tenkom došli do doma kulture gdje je tenk pogođen protuoklopnim sredstvom i onesposobljen je te su vojnici pobjegli. Dobili smo pomoć i u ljudstvu i u tehnici te obranili Nuštar, ali unatoč tome, selo je bilo neprepoznatljivo jer su Srbi svakodnevno bacali stotine granata na Nuštar. Ljudi su se počeli vraćati u proljeće 1992.”

# data[].attributes.body
Moj tata Ivica bio je zadnja generacija koja je služila obvezan vojni rok za JNA. Kada je došao u vojsku imao je samo devetnaest godina te je bio potpuno odvojen od svoje obitelji. U to vrijeme nalazio se u Crnoj Gori gdje su imali jako malo informacija o situacijama koje se dogadaju u Hrvatskoj. Naravno vrijeme je bilo kaotično, teško, puno straha, neizvjesnosti i napetosti mogli su samo zamišljati sto se to tamo u Hrvatskoj događa, je li obitelj dobro i hoće li sve biti uredu.

U vojsci su mu ispirali mozak sa lažima. Pričalo se kako mlada Hrvatska vojska napada Srbsku naciju i tako ugožava Jugoslaviju, kako je Hrvatska ta koja napada , uništava i ubija. Smatram kako su ovo jako teške i bolne riječi za koje i dan danas neki smatraju istinitim. Planirano je da se mlada vojska JNA pošalje u ratno ugrožena područja s njima i mog tatu kako bi se borili protiv svog vlastitog naroda radi očuvanja Jugoslavije. Kako je moj tata bio gotov sa služenjem vojnog roka sa svojim prijateljem se brzo presvukao u civilnu odjeću, te su se što brže uputili na autobusnu stanicu među civile. Autobusom su otišli do Hrvatske granice, te kad su došli na granicu rečeno im je da su imali jako puno sreće jer su dosta ostalih vojnika vratili nazad u borbu. Prijatelj od tate dogovorio je prijevoz avionom iz Dubrovnika za Zagreb. Avion je samo njih čekao kako bi mogao poletjeti. Cijelo to vrijeme tata nije imao informacije o njegovoj obiteljii situacijom kući. Moj tata se sretno, živ i zdrav vratio nazad kući u Vinkovce, te je pomogao kopati rovove , i još neke potrebne stvari.

Ispričao mi je kako je moj djed osposobio podrum za boravljenje u tim teškim situacijama. Dok su moj tata, stric, baka i djed bili u podrumu kuću je probila granata i raznjela cijeli krov. Užasan nezaboravan zvuk kojeg se i danas sjeća. Morali su prekrivati kuću kako ne bi kisnula. Dok su se skrivali u podrumu jedina zanimacija im je bila slušanje radija i nada za bolje sutra. Kako je imao psa uvijek bi točno znali ako krene trčati u podrum da je vrijeme za pucanje, te su uvijek krenuli za njim i nikad ih to osjetilo nije prevarilo. Svaki put kada bi pas počeo lajati i biti uznemiren točno su znali što nažalost slijedi.

Razgovor o ratu pobudio je u meni nagle osjećaje tuge ali isto tako i ljutnje, kako ljudska zloća može biti tako okrutna, nemilosrdna i iskvarena. Zahvalna sam Bogu što mi je vratio živog i zdravog tatu koji je mogao ostati zatočen u vojsci i biti prisiljen pucati na svoj narod. Nadam se samo da će jednoga dana pravda biti zadovoljena. i da će se saznati istina bas onakva kakva je pogotovo za one obitelji koje su izgubile svoje najmilije. Ako ne bude uskoro, znam da jednog dana sigurno hoće jer nitko ne može pobjeći od istine.

Fotografija prikazuje mjesto gdje je granata udarila, što je mom tati ostalo kao simbol sjećanja na rat. Kuća je obnovljena no slike i sjećanja ne odlaze.

# data[].attributes.body
Mislim da svi o ovoj temi imamo isto mišljenje, a to je da je rat svima jako teška i bolna tema. Vjerujem da je svim mojim vršnjacima, a isto tako i meni drago što nismo doživjeli to ratno razdoblje i nadamo se da ga nećemo ni doživjeti.
1991. godine na našim prostorima izbio je rat i svima je to bila jako stresna situacija. Za ovaj intervju sam odabrala tatu koji je imao 10 godina kada je sve to počelo. Saznat ćemo kako je on to sve doživio iz perspektive djeteta.

Zanima me kako si se osjećao za vrijeme rata?

Osjećao sam se jako nemoćno i uplašeno. Htio sam pomoći, a znao sam da kao dijete od 10 godina i nisam baš od neke velike pomoći, tako da sam morao biti kući sa mamom i braćom dok je tata išao u rat. Najviše trauma imam od podruma i svaki put kada bih ušao u podrum sjetio bi se groznih scenarija iz djetinjstva.

Jel bi nam mogao reći neka svoja sjećanja koja te podsjećaju na rat?

Evo dat ću jedan banalan primjer, a to je npr. kada čujem sijevanje i grmljavinu nekako se odmah sjetim svih tih silnih bombi i granata i odjednom mi kroz glavu prođu sva sjećanja što nimalo nije lijep i ugodan osjećaj. Jednostavno ostale su te neke traume za cijeli život koje će uvijek biti tu prisutne i podsjećat me na to strašno razdoblje mog života i odrastanja.

Gdje si bio za vrijeme rata?

Skoro pa većinu vremena proveli smo u Vinkovcima. Na svu sreću imali smo mjesta gdje smo se mogli skriti kada je bilo alarmantno stanje, a što je najvažnije od svega kuća nam nije toliko stradala pa smo mogli normalno živjeti u njoj.

Možeš li mi opisati jedan normalan dan u to vrijeme

Sjećam se da nije bilo škole zbog čega sam bio pomalo i tužan zato što nisam mogao provoditi većinu vremena sa svojim prijateljima. Ostalo mi je u sjećanju da se oko 7 sati oglašavala zračna i opća opasnost gdje smo svi velikom brzinom trčali u podrum koji se nalazio ispod kuće. U podrumu smo znali braviti po 5 sati sve dok se situacija nebi malo smirila. Tih 5 sati za mene je prolazilo kao cijela vječnost zato što smo svi strahovali za naše kuće. Najveća sreća mi je bila kada je rat napokon završio i kada smo svi bili u velikoj krizi gdje smo jedva sklapali kraj s krajem, tako priča moja baka. Nikada nisam rekao kako je meni bilo najgore niti ću to ikada moći reći zato što nikada nismo bili ni gladni ni žedni. Uvijek smo imali sve što smo htjeli i što je najvažnije od svega imali smo što obući. Za sve to mogu zahvaliti svojim roditeljima jer ipak su oni ti koji su radili i brinuli se za nas. Dok je tata stalno bio po terenima i radio mama je ta koja je svaki dan bila sa nas 4 kući i brinula se o nama.

# data[].attributes.body
Za vrijeme rata, brojne žrtve su proživile nekakve posljedice – nekome je to izgubljena noga, nekome izgubljen najbližnjiji, a nekome je to bila zadana psihička bol. I dan danas, naši ukućani znaju pomisliti na ta vremena s mnogo komplesnih emocija. Nije rijetkost da se ti doživjalji skrivaju zbog ranjivosti.

Kako je tvoj svaki dan prolazio za vrijeme rata?

Kao dijete sam se manje brinula većim dijelom dana, gledajući koji crtani ako je bio, a većinom igrala se vani sa starijim bratom. Kako se situacija pogoršala, moji roditelji su većim dijelom dana bili zaokupljeni pomaganju. Tata je branio Nuštar i Cernu, dok je mama radila u bolnici. Podrum nam je postao dom kako su se uzbune sve češće oglasivale. Jedanput sam iz straha povratila gumene bombone koje nam je mama dala dok ih nije bilo...

Gdje si bila za vrijeme rata?

U početku je to bio podrum naše kuće u Vinkovcima, dok se nismo odselili privremeno u Gradište kod rodbine. Tamo sam pohađala školu neko vrijeme, i uvijek bih se vratila u punu kuću rodbine od koje su pola bile izbjeglice iz gorih područja pokraj srpske granice. Bilo je u redu, dok nismo pričuli od ujaka da je jedan izbjeglički bus iz Županje krenio za Zagreb. Uzeli smo tu priliku iz straha, misleći da će se stanje u Slavoniji pogoršati. U Zagrebu smo spavali u sportskoj dvorani, bar sa 1000 drugih ljudi na strunjačama. Neko kratko vrijeme smo ostali, dok nam nije preporučen odlazak na otok Krk u jedan hotel. Tamo smo bili uz mnoge druge izbjeglice, sa plaćenim smještajem. Nije bio luksuzan, ali nam je služio dobro. Isto tako smo pohađali školu tamo.

Što te najviše podsjeća na proživljeni rat?

Jedna od malo istaknutijih sjećanja koja bi me podsjećala na to vrijeme jeste vojnički prijevoz koji nam je donosio proizvode, ponajviše kruh. U to vrijeme, ljudi su bili puno ljubazniji i darežljivi, što mi i pomalo nedostaje.

Kako se osjećaš prisječajući se tih događaja?

U vrijeme pada Vukovara, sjećam se gledajući TV u hotelu na otoku Krku. Ta vijest je pobudila žalost u starijim osobama, a za mene i brata nije dublje doprijela od straha za našu kuću u Vinkovcima. Nismo bili svjesni što je to značilo ratovati, osim toga da se treba skrivati i čekati u tišini da taj nekakvi kaos prestane. Osjećala sam se obeshrabljeno, znajući da nisam bila u stanju pomoći, jer ja sam ipak samo dijete.

# data[].attributes.body
1991. godina je ostavila neizbrisiv trag u njihovim srcima. U razgovoru sa starijim članovima i članovima obitelji napravila sam istraživanje kako je svatko od njih doživio vukovarsku tragediju. Moram priznati nije mi bilo lako slušati sve te doživljaje, a ni njima sve to meni ispričati.

Otac je bio na terenu, dok je majka pazila na troje maloljetne djece. Civilna zaštita je došla i rekla kako moraju napustiti svoje selo. Naravno bila je to potresna vijest. Postavljali su si razna pitanja “kako napustiti svoje imanje, što su stekli godina i ostati bez ičega?”, ali nisu imali vremena za razmišljanje. Majka je sa djecom, svekrvom i nekoliko rođaka morala otići na sigurno, dok je otac ostao braniti selo. U neznanju gdje se trebaju zaputiti kroz šumu, traktorom su se uputili prema Vrbanji gdje su ostali dva tjedna.

Dok je otac javljao vijesti što se događa u selu, svaki dan su padale granate. Otac je sa svojom grupom branitelja bio na položaju, branio selo ali su ipak došli neprijateljski tenkovi 17. studenog, nakon čega su se branitelji morali povući u šumu.

U Otoku su se kratko odmarali da bi se ponovno vratili na položaje (linija Komletinci) i tu su ostali dosta dugo, na prvoj crti bojišnice. U rovovima su čvrsto držali bojišnicu da im neprijatelj ne uđe u Komletince.

Mirovne snage su stajale između zaraćenih strana, te organizirani pregovori između zaraćenih strana kako bi se mirnim putem vratio zauzeti hrvatski teritorij. Tek mirnom reintegracijom vraćena su okupirana sela i započela je obnova.

# data[].attributes.body
Bilo je zbunjujuće. Mislim kako bi i bilo dječaku od 15 i pol godina kojeg su budili zvukovi granata, neprijateljskih zrakoplova i ostaloga, koji je bio malo u podrumu, malo vani s prijateljima i navečer slušao detonacije Vukovara i gledao u daljinu kako isti svijetli od tolikog bombardiranja. Kojem su roditelji rekli da se mora skrivati u podrumu jer vani nije toliko sigurno, kojem su prekinuli školovanje, druženje i ostale aktivnosti. Kojemu su jedini izvor nekakvih informacija bile novine pune različitih ulomaka s različitih dijelova Hrvatske, slika branitelja, tenkova i raznih oružja. Kojemu je bila jedina zanimacija u podrumu pravljenje dnevnika od istih tih novina i možda pokoje slušanje informacija s radija.

# data[].attributes.body
Sjećam se, te davne godine… Hladna zima i par koraka do Božića. Dida i pokojni stric borili su se za naše domove, a ja sam s djecom otputovala na Rab. Bilo je tamo puno žena s djecom, starih i svi smo došli po nekakvu pomoć, čuvali se i unatoč strahu htjeli smo svojoj djeci uljepšati Božić na najbolji mogući način.“ Pričala mi je moja baka mnogo puta, a ja sam je zainteresirano slušala kao da mi je prvi. Premda mi točno znamo datum početka rata, uvijek su nam pričali da se ne zna točno kada je sve započelo. Iznova i iznova gledali smo filmove, slušali priče, ali nikada nismo razumjeli bol, strah ljudi koja je prošla kroz to, kroz najteže trenutke. Bol ljudi koji su izgubili svoje voljene ili svoje domove.

Dida mi je ispričao kako su noćima šetali po selu, on i ostali vojnici dok je baka s djecom bila kući. Mama mi je pričala kako su oni navečer stavljali deke na prozore i vrata, morali su sve zamračiti i biti tiho. Samo je svijeća gorila. Vjerujem da mnogi mladi ne bi mogli danas živjeti s takvim uvjetima kao što su oni nekada. Tata mi je pričao kako su u određeno vrijeme morali biti u kući. Jednom se zaigrao na livadi malo duže, a iznad njega su odjednom letjeli helikopteri. Nije se imao gdje skriti, bojeći si se za svoj život, ležao je na zemlji kod nekog stabla i čekao da helikopteri prođu. Nakon što su prošli, otrčao je u kuću. Razni ljudi proživjeli su još mnogo toga. Možda su njihova lica i životna situacija bili drugačiji, ali od '91. do kraja' 95. svi su bili jednaki, svima je bilo teško i svi su jedva čekali kraj i mirnu domovinu.

Mamina obitelj je također doživjela jednu od velikih boli. Dida i njegov brat Vlado bili su zajedno u ratu. Stric Valdo bio je tada mlad, tek oženjen i odlučio se boriti za svoj dom. Dogodilo se odjednom. U nekom trenutku, geler od granate strica je pogodio u vrat. On je pao u naručje mog dide, njegova brata i polako gubio svijest. Preminuo je do bolnice. U tih nekoliko godina bilo je još puno toga. Izgubili smo nekoga ili nešto, ali nismo naš dom u kojem i dalje rastemo i čuvamo ono što su nam ostavili.

# data[].attributes.body
Pisano iz perspekitve osobe koju sam ispitivala:

"Sjedio sam u dnevnom sa svojim roditeljima i bratom i slušali smo radio. Nismo ni obraćali pažnju na šta su govorili. Nismo mi razmišljali o tome dok nisu rekli da je Vukovar pao nakon tolike borbe. Bili smo u čudu i samo smo se molili da ljudi koji su se borili za taj grad nisu pali s njime. Zamisljao sam kako taj grad izgleda sa samim ruševinama i ničim drugim. Brat nije ništa reko, nije se usto s mjesta nego je gledo u pod. Pomislio sam "jesu li svi dobro?" nadao se da se tako nešto nece dogoditi nama...
Roditelji su se samo molili za druge i nisu ništa rekli."

# data[].attributes.body
Moj tata je bio branitelj i ovim putem mu želim zahvaliti na tome što je se žrtvovao za slobodu grada Vukovara.
U nastavku Vam slijede doživljaju mojega oca u vrijeme opsade grada Vukovara:

“Zajedno sa drugim vojnicima 131. brigade HV bio sam na liniji u Spačvanskoj šumi. Tih dana pratili smo događaje putem radija. Sa strepljom da nas neće napasti četnička vojska, s obzirom da smo se nalazili na samoj granici sa Srbijom.
Selo Vrbanja je bilo prepuno programika koji su bili prograni sa svojih ognjišta. Tražili su spas u kućama domaćina.
U našoj kući tada je bilo 11 progranika iz Donjeg Novog Sela. Sjećam se da su u našoj kući bila djeca i žene koje su plakale za svojim muževima i sinovima koji su ostali da brane svoja sela.
Kada su napustili svoja ognjišta, nisu uspijeli uzeti ništa osim dokumenata o svojoj imovini. U selu je se organizirao Crveni križ i ja sam radio dobrovoljno na raspodijeli namirnica. Najviše je trebalo kruha. Svako kućnastvo je imalo bonove uz pomoću kojih su uzimali namirnice.
U to vrijeme su u selu je vladala zbrka oko prijema novodolazećih pragranika, te formiranja obrane naših sela. “

# data[].attributes.body
25.8.1991. Počinje užasnim i teškim danima za već napadnuti Vukovar.

Rat je već odavno trajao, ali nitko nije mogao zamisliti kakvo strašno, prestrašno zlo očekuje ovaj grad na Dunavu.

Miris smrti, paljevine, mučkog ubijanja nedužnih građana i ranjenika polako se približavao. JNA i četnici su planirali i zamišljali da će brzom operacijom osvojiti Vukovar, ali i na taj način slomiti Hrvatsku obranu, ali nije to išlo samo tako! Puna tri mjeseca, borbi, razaranja i ubijanja tada je Vukovar pao. 18.11.1991. počeo je pakao za Vukovar. Posljedice su bile prestrašne. Ljudi su bili zlostavljani, ubijani, odvoženi u logore..
Grad je bio užasnut od njegovog prijašnjeg izgleda, bio je spaljen i razrušen. Samo smrad paleži, ubijenih ljudi širio se Vukovarom. I zato danas 30 godina nakon toga zla koje je promijenilo stotine tisuća života, naš Vukovar unatoč svemu ponosno stoji i priča svoju žalosnu priču, a svi mi koji smo to proživjeli, ili slušali o tome odajemo veliku počast gradu na Dunavu, svim mrtvim i živim junacima i nikada, ali baš nikada ne smijemo zaboraviti naš Vukovar.
Ne mogu vam vidno pokazati sliku na kojeg se moj otac boji nego vam jedino mogu opisati. Zviždanje granata, crvena prašina od uzrušenih kuća preminulih, te tišina koja je tjerala strah u kosti.

# data[].attributes.body
Zamolila sam svog udomitelja da mi ispriča kako je on saznao za pada grada Vukovara. Evo čega se on sjeća:
"Kada sam čuo da je Vukovar pao bio sam na 1. liniji obrane Nuštra, kao zapovjednik tenkovske satnije, oklopne vojne 109. brigade. Taj dan nije bilo borbenih djelovanja već sam s dečkima koji su bili samnom vršio prihvat boraca iz Vukovara. Bili su iscrpljeni, te smo ih vozili u Vinkovce na zbrinjavanje.
Šokirala me vijest o padu Vukovara. Osjećao sam se tužno i razočarano, mislim da smo im trebali dati više podrške. Na pitanje koji me predmet podsjeća na taj događaj odgovorio bih cigarete. Uvijek sam uz sebe imao cigarete iako sam bio nepušač. Prvo što su borci iz Vukovara tražili bile su cigarete. I dan danas kada vidim cigarete podsjete me na taj događaj."

# data[].attributes.body
Godina je 1991., a sukobi Srba i Hrvata su već započeli. Srpski pobunjenici postavljaju barikade u selima i malim gradovima, JNA naoružava svoje ljude kako bi napravili pohod za rat u hrvatskoj. Počela su prva bombardiranja Vukovara i Vinkovaca.
Svaka obitelj, kao i obitelj mojeg oca, se povlači u podrum kod bake s druge strane ulice, gdje dulje borave.
Nakon nekoliko dana moj dida odlučuje otići u neki drugi grad da izbjegne bombardiranja i moguće zauzimanje Vinkovaca. Odlučuje otići u Zagreb gdje će moj otac pohađati novu školu i drugo zanimanje, čak i naći nove prijatelje a isto tako i provest jedan dio svojega života. Za moga oca je to bio velik preokret i sve mu je bilo novo: grad, prijatelji, škola, govor veličina samoga grada... Čak je i zavolio Zagreb, ali uvijek su mu nedostajali njegovi Vinkovci. Svaki je dan slušao na radiju vijesti i pratio događanja. Nakon pada Vukovara i prekida javljanja Siniše Glaveševića sve je bilo jasno grad je pao.
Negdje 1995. moj otac se vraća natrag u svoj rodni grad i šokiran je svim razaranjima i posljedicama rata.
Čitava obitelj sve do danas normalno živi u miru, ali otac još uvijek ponekad zna uključiti radio i u tišini sjediti u slušati vijesti.

# data[].attributes.body
Za ovu temu o Vukovaru razgovarala sam sa mamom.

Imala je 17 godina i 1991. pohađala je srednju školu u Zagrebu.

Prije odlaska u Zagreb, živjela je u Svinjarevcima, selu pored Vukovara sa mamom i tatom. Svi maloljetnici morali su otići kod svojih najbližih, moja mama je otišla u Zagreb kod tete, nakon dva mjeseca došla je baka za njom, a djed je ostao u selu. Djed je s desetak susjeda rano ujutro krenuo u izlazak iz sela sve dok ih nisu uhvatili Srbi u Petrovcima gdje su iz zadržali do večeri.
Kada je pala noć rasporedili su ih u autobuse i odvezli u logor u Zrenjanin. Za djeda se nije znalo 3-4 mjeseca. Došao je prvom prilikom na jednoj razmjeni u Zagreb. Mama kaže da su tamo redovno dobivali batine, maltretiranja. Morali su pjevati srpske pjesme i raditi što im se naredilo. Spavali su u starim stajama, na slami te po noći se jasno čulo maltretiranje, pucnji iz puške, jaukanje, deranje.
Nakon Zagreba kad su se našli svi troje, rasporedili su ih za Makarsku, bakina mama je ostala u selu. Pričala je da su Srbi dolazili po noći, lupali, plašili je, psovali i krali. Pokušavala je zanemariti i izbjeći samo da preživi. Nakon Makarske došli su u Rokovačko naselje u male montažne kućice gdje su danas samo ostaci.

Djedu su ostale posljedice rata, danas je star i bolestan, nikada nije nikome pričao svoje iskustvo i kako je zapravo bilo.
Slika stare pegle mamu uvijek sjeti na bijeg iz rodnog sela.

# data[].attributes.body
Razgovarao sam sa ocem o 18.11.1991.
Moj otac je rekao da je on bio na borbenom položaju u šumi na topovima. Hrvatski vojnici su samo iščekivali kada će pasti Vukovar, jer su bili svjesni svega i tadašnje situacije. Ulazak neprijatelja u Vukovar javljen je preko ručnog vojnog radija.
Neprijatelji su se krenuli širiti u napad i cijeli dio obrane topništva (i moj otac zajedno s njima) bio je proglašen mrtvima, ali su uspjeli pobjeći i nastaviti borbu.
Otac je bio ranjen, pogodio ga je komadić gelera u leđa. U sjećanju mu se još uvijek vrti žuto-crna ručna granata koja im je spasila živote.

# data[].attributes.body
Moja mama je tada imala 7 godina. Bila je sa svojim roditeljima, bratom, sestrama i bakom u kući. Taj dan se igrala i čula je vijesti iz televizora. Kada je čula da je Vukovar pao bilo ju je jako strah i bojala se izaći van. Najviše se bojala aviona koji su pucali i pucnjave iz pušaka. Te godine je trebala ići u prvi razred, ali nije jer je bio rat.
Na ovu tragediju je podsjeća djevojčica u plavom kaputiću. Svaki put kad bi se sjetila toga dana viđa njezino uplakano lice.

# data[].attributes.body
Moj tata je proveo djetinjstvo najviše na Dunavu. Pored Vučedola na Orlovom otoku svako ljeto bi razapeli šator i nekoliko dana sa kumovima pecali, kupali se i uživali u ljepotama netaknute prirode. Cijela obitelj bi odlazila na Dunav logorovati. Tu je naučio pecati, plivati, ložiti logorsku vatru, snalaziti se u prirodi i mnogo drugih stvari.
Po zimi je isto tako bilo uzbudljivo i zabavno jer je snijega i leda bilo na svakom koraku. Snijeg je znao napadati oko pola metra i više. Najinteresantnije je bilo grudanje i sanjkanje. Kao mali kući je znao donositi žabe, kukce, ježeve i ptice. Rođeni su kao djeca veselja, a u svemu tome ih je prekinuo ovaj grozni rat pun patnje i hladnokrvnog ubijanja.
Moj tata je tada imao 14 godina, a njegov otac je bio vinkovački branitelj. Moj djed išao je na ispomoć u Vukovar jer već prije pada Vukovara se znalo što će se dogoditi. Tata je provodio dane u podrumu dok je moj djed išao svaka 2 tjedna pomagati vojsci u Vukovaru. Tjedan dana prije pada Vukovara je došao moj djed je odlučio i poveo mog tatu i ostalu obitelj u Split kod rodbine dok se sva ta situacija ne smiri. Druga vojska koja je taj tjedan otišla pomagati Vukovarcima se nije vratila.
Putovali su preko Bosne i Hercegovine. Kada je pao mrak morali su spavati u hotelu jer su znali da je opasno se voziti po mraku. Kada su došli u Split rodbina iz Splita je rekla da je bolje da su ostali u Vinkovcima jer je bilo rečeno da će „sravniti Split sa zemljom“ vojna luka Lora. Djed se morao vratiti u Vinkovce, a moj tata i ostala obitelj je ostala u Splitu. Tamo se nije htio školovati.
14.1. moj djed je došao po tatu i ostalu obitelj i vratio ih u Vinkovce. 15.1. kada je svijet priznao Hrvatsku pratili su televizijski program i srpska vojska bijesna i revoltirana počela granatirati Vinkovce iz obližnjih Mirkovaca i tako je jedna od granata doletjela i udarila u kuću u kojoj su oni bili smješteni i prepolovila kuću na 2 dijela. Nakon toga su bili prisiljeni prebaciti se u drugi podrum te su otišli u Novo selo kod rodbine. Radio i televizija je bila tada jedina poveznica sa vanjskim svijetom. Slušale su se i pjesme koje su podizale moral hrvatskim braniteljima i civilima u podrumu.

Moga tatu štap za pecanje podsjeća na vukovarsku tragediju. Kao mali obožavao je ići s tatom na pecanje. A kada je došao rat uplašio se da više nikada neće ići s tatom na pecanje. On je naučio najviše pecati od svoga tate pa je tu ljubav prema pecanju prenio i na mene.

# data[].attributes.body
Svoj život, događanja i osjećaje prilikom Domovinskog rata i pada Vukovara ispričao mi je djed. On ima 56 godina i sudjelovao i prisustvovao je mnogim agresijama tadašnje JNA.

Početkom rata imao je 27 godina. Napadima tadašnjih agresija JNA bio je u početnoj fazi vojnika. Razvijanjem rata i agresija prisustvao je prvim linijama koje su bili: Komletinci, Mala Bosna i Trbušanci. Bio je 60-70 udaljenosti od protivnički strana. Slušao je razgovore u kojima je načuo kako su tadašnji „četnici“ razgovarali kako će tadašnje „ustaše“ smaknuti. Dok je boravio na liniji u Komletincima trebala je se dogoditi razmjena straže, međutim, jedan dio Hrvatskih vojnika je otišao sa straže, a drugi nije još došao. To su primjetili srpski vojnici i sačekali Hrvatske vojnike koji su trebali doći na stražu. Tamo su ih zaklali. I dan danas ima spomen obilježja tadašnjim vojnicima u Komletincima.
Početkom 8. mjeseca Vukovar je bio napadnut sa mnogih strana. Tadašnji reporter, Siniša Glavašević je svakodnevno ujutro u 7:00h iznosio izvještaj o poginulima u Vukovaru. Boravkom u Vukovaru, prisustvovao je i gledao jako ružne scene.
Početkom 10. mjeseca, srpski vojnici su zarobili tadašnje hrvatske snage i civile. Sudbina hrvatskih vojnika nije bila ista. Istaknuo je kako su mučenja bila različita. Neke su vodili u logore i tamo su umirali u bolovima i mukama, neki su ubijeni na Ovčari, neki su išli u bolnice i bili mučeni. Velika večina njih je bila ubijena, zaklana, umirala u bolovima.
Pred sami kraj i pad Vukovara, vojnici nisu imali streljiva, nije bilo mogućnosti za obranu grada. Padao je dio po dio neprijateljske ruke. Dosta se branitelja moralo predati zbog nemogučnosti obrane. Neki se nisu više nikada vratili, a jako mali dio se vratio u oslobođeni dio Hrvatske! Dana 18.11.1991 godine, Vukovar je pao! Hrvatski vojnici su bili na izmaku snaga, ali su se bez obzira na poraz hrabro borili.

Završetkom rata, djed je imao 31 godinu. Bio je svjestan svih događanja i mogućnosti koje su ga mogle zadesiti. Odlaskom na liniju ostavio je ženu i dvoje djece koji su ga vjerno čekali. Vratio se svojoj obitelji, živ i zdrav. Kako se kaže „čuvao ga je dragi Bog“! I dan danas je zdrav i sposoban za sve poslove i sretan jer je bio dio branitelja za svoju domovinu!

# data[].attributes.body
Možete li mi ispričati kako ste vi doživjeli Pad grada Vukovara?
Kada su nam dojavili da je Vukovar pao nalazio se sa 109. brigadom u Nuštru, stalno su nas granatirali.
Uvjeti su bili vrlo teški. Nalazio sam se u tenku M84A na prvoj crti obrane. Sudjelovao sam u posljednjem proboju za Vukovar u kojemu smo imali puno žrtava. Svakim danom smo molili Boga da to sve što prije završi. I nakon tjedan dana ljudi su dolazili iz Vukovara kroz kukuruze. To je bilo grozno iskustvo za koje se nadam da se više nikada neće ponoviti.

# data[].attributes.body
S vremenom je je postalo jasno što se događa, stoga moja baka zajedno sa šestoro djece bježi iz Jankovaca u Privlaku autobusom koji je prolazio i kupio žene i djecu. Moj djed i dvojica ujaka ostali su u Jankovcima, no samo tri večeri nakon morali su bježati kroz šumu do Cerne, gdje i baka dolazi iz Privlake. Nakon dva mjeseca baka bježi u Mađarsku, a djed i ujaci ostali su u Cerni - ujaci su unovačeni u vojsku, dok je djed radio u šumariji.
Baka je zajedno sa djecom bila primljena u privatan hotel. Vlasnika je opisivala kao čovjeka širokih ramena i leđa, guste brade i ljubaznog glasa. U tom je hotelu provela 3 mjeseca i tamo je saznala da je Vukovar pao, gledala je vijesti na TV-u zajedno s desetak ljudi. Sjedila u sobi, bila je tišina, čula je sama svoje misli, a nakon 5 minuta tišine svi zajedno su se izmolili.
Nakon spomenuta 3 mjeseca, u siječnju 1992. baka se vraća u Cernu jer navodno se situacija smirila, tamo je provela svo vrijeme do listopada kada je otišla u Vinkovce, nakon Vinkovaca smještena je u izbjegličko naselje u Rokovcima, gdje provodi šest godina zajedno sa svojom djecom i djedom dok su ujaci i dalje bili u vojsci.
Nakon tolikih godina premještena je u Viroviticu istim autobusom kao i 1991., sjeća se bila je to kolona dvanaest autobusa. Tamo je provela mjesec dana i onda se opet vratila u naselje gdje provodi godinu dana nakon kojih se vraća kući u Jankovce. Rekla je kako ništa dobro ne pamti iz tog razdoblja, posebno čega se sjeća bio je to autobus kojim je bježala. Bio je to  crveno-bijeli autobus Čazmatransa…

# data[].attributes.body
Lijepo je se buditi uz raspjevane ptičice, sunčeve zrake, no nije uvijek bilo tako. Prije 30 godina započela je velikosrpska agresija na Hrvatsku. Najgori dan za Hrvatski narod, ponajviše za Slavoniju dogodio se 25. kolovoza 1991. godine kada je krenula „Bitka za Vukovar“.

Tih dana događala su se najveća ubojstva i pokolji nakon Drugog svjetskog rata. Ljudi su prognani, oni malo hrabriji su branili sve ovo što sad imamo,među njima bio je i moj otac, moj tata, moj heroj. On kao i mnogi branio je svoje.

Dana 18. studenog 1991. godine bio je na položaju sa 109. brigadom HV-a u Spačvanskoj šumi nadomak Donjeg Novog Sela. U jutarnjim satima saznali su preko motorole od zapovjedništva da je Vukovar pao. Bio je ljut, razočaran i nije mogao povjerovati da smo „gotovi“, da smo „pali“. Znao je da nam nazad više nema. Poslije toga dana prebacili su se na položaj obrane Komletinaca...

Predmet koji ga podsjeća na „gorke“ dane je razoružana minobacačka granata 120 mm. Čitajući ovo i još mnoge druge priče toga vremena, trebamo biti zadovoljni i zahvalni za sve što su nam priuštili i darovali naši roditelji, bake, djedovi, jer ne možemo ni zamisliti što su oni tih dana preživljavali.

# data[].attributes.body
1.Što je za tebe predstavljao rat?

Rat je za mene predstavljao jedan ružan period mog života( djetinjstva) i to ću uvijek pamtiti. Ne volim se ni prisjećati rata jer se odmah u meni probude razne emocije a ponajviše tuga jer sam u ratu izgubila dosta voljenih osoba.

2.Što te podsjeća na rat?

Najviše me na rat podsjeća kada odem na groblje,jer je bratić mog oca poginuo u ratu te kada posjetim Vukovar i vidim vodotoranj,bolnicu,ovčaru...

3.Kako si se osjećala za vrijeme rata?

Osjećala sam se uplašeno i nemoćno jer nismo mogli ništa poduzeti po pitanju rata nego smo samo razmišljali o tome kao spasiti život.

4.Što ste radili tokom dana?

Po danu smo živjeli normalno u svojim kućama (čistili, kuhali, prali...), djeca su se igrala na ulici .Navečer bi se spremili i išli bi u podrum jer smo imali strah da spavamo u kući. U podrumu smo imali krevete i radio na kojem bismo slušali vijesti. U 7 i 15 je počinjala serija Santa Barbara koju smo svi u kući obožavali te smo ju gledali svaki dan i nije se smjela propustiti niti jedna epizoda. Prijatelje sam viđala svaki dan ali nismo išli daleko od kuće da se ne bi dogodio napad, družili smo se tako da bi igrali društvene igre, a najviše smo igrali jamb i mlin.

5.Gdje si bila za vrijeme rata?

Na početku rata sam bila u Novom Selu kod strica on je imao podrum te smo se tamo sakrivali,zatim sam mjesec dana bila u Sloveniji a iz Slovenije smo otišli za Njemačku (tamo smo živjeli kod djeda) te nakon toga je moj otac koji je bio ostao u Novom Selu napisao pismo da se sve vraća u normalu i da se možemo vratiti te smo se vratili.

# data[].attributes.body
Za svog kazivača izabrala sam upravo svog oca. Proživio je velike patnje i cijelo vrijeme je sudjelovao u ratu i obrani naše države pa mislim kako će njegova kazivanja biti zanimljiva. Moj otac bio je zapovjednik 1. voda, 3. satnije, 2. bojne te član 3. Gardijske brigade – Kune. Ranjen je 2 puta, no kako on kaže 05.10. je najemotivniji dan u godini za njega. Upravo tog dana 1991. godine kad se odvijala odlučujuća bitka za Nuštar ranjen je 1. put. Uvijek se prisjeća tog trenutka kada ga je geler pogodio. Kaže kako se tad nalazio kod neke stare razrušene kuće te je samo odjednom osjetio iznimnu bol i toplinu. Pao je na pod, vidio krv i ranu na nozi te je shvatio da je ranjen. Počeo si je zamotavati tu ranu ali u tom trenutku je izgubio svijest. Dalje od toga se ne sjeća, samo zna da ga je hitna odvezla u Vinkovačku bolnicu.

Stoga na dan kada je Vukovar pao, točnije 18. 11. 1991. moj otac bio je u Krapinskim toplicama na liječenju noge. Rekao je da je tih dana stalno bio uz radio te slušao raznorazne vijesti, a najviše je iščekivao javljanje Siniše Glavaševića točno iz Vukovara. Svako njegovo javljanje bilo vrlo emotivno za njega. Bio je ljut i bilo mu je krivo što ne može pomoći ljudima koji pate i svojim dečkima iz postrojbe. Znao je sjediti i slušati imena ubijenih i poginulih. Par puta znao je čuti ime nekog vojnika kojeg je poznavao. Kaže kako je to nešto najgore na ovome svijetu i da mu se svaki put srce slomi. Najveći strahovi su mu bili: Kako su mu majka i otac? Jesu li dobro? Jesu li mu braća koja su isto u ratu živa? Ta pitanja su ga proganjala danima. Također kaže kako se svaki dan u zraku osjetila neizvjesnost, strah, bol, muka i patnja nevinih ljudi.

Rekao je kako mu mjesta i obljetnice najviše izazivaju emocije i bude uspomene. Jedno od tih mjesta je Memorijalno groblje do kojeg mi kao obitelj svake godine u Koloni sjećanja idemo pješice. Na groblju, bijeli križevi uvijek ga podsjete na ono što su nevini ljudi proživjeli pa i na njegovu samu patnju i odricanje. Također, i sam Nuštar dio je toga.

# data[].attributes.body
Mama mi je često pričala o devedesetim godinama prošlog stoljeća. Najteže joj je pričati o vremenu kad se zbio Domovinski rat. Imala je nepunih 20 godina i bebu od 6 mjeseci tj. mog najstarijeg brata. Dok priča o događajima tog vremena uvijek joj se u oku pojavi suza.
Ona i brat su pad Vukovara dočekali u Sloveniji u gradiću Dravograd. Slušajući vijesti o događajima u Vinkovcima i Vukovaru u rukama je stiskala plavu drvenu krunicu. Dok je gledala preko TV-a svakodnevno bombardiranje Vukovara pitala se što je s njenim mužem, bratićima, prijateljima i svim ljudima koje je poznavala. Kad je ugledala slike razrušenog Vukovara i zarobljenih gardista plakala je i pitala se je li njen muž među njima. Krunica je svakodnevno bila u rukama i pratila ju je gdje god bi išla.
Danas nakon toliko godina krunica je još uvijek u njenom džepu. Čini mi se da bi bilo koji predmet mogla izgubiti pa i krunice jer ih ima nekoliko, ali za ovu plavu uvijek mora znati gdje je jer kako sama kaže za nju je vežu sjećanja

# data[].attributes.body
Moja mama je imala 16 godina kad je počeo rat, a budući je tada živjela u naselju na rubu grada i blizu srpskog sela, žene i djeca su morali otići iz grada koji je svaki dan bio granatiran. Tu najgoru ratnu 1992. godinu mama je provela u Baškoj na otoku Krku gdje je njena škola bila izmještena zbog ratnih događanja.
Zato danas kaže da ju skoro svaki odlazak na more podsjeti kako je tamo morala biti dok je njen grad granatiran. Isto tako, kad u nekim rijetkim prilikama čuje pjesme koje su se u to ratno doba puštale ("Moja domovina", "Ne dirajte mi ravnicu"..) to je isto sjeti na ratna zbivanja. I zato bi se, dosta dugo vremena i nakon prestanka rata kad god bi pogledala jedan kofer koji je pakovala kad je odlazila iz Vinkovaca, sjetila ratnih dana razdvojenosti od roditelja i prijatelja i svog grada…

Tata je Vukovarac i kao 9-godišnji dječak tog je ljeta 1991. otišao iz grada i nikada se više nije vratio. Ni danas tamo nema nikog svog pa danas često kaže da su Vinkovci njegov grad, a ni Vukovar nije kakav ga on pamti…

Tata ne voli pričati o ratu i na moje pitanje što ga na rat podsjeća nije imao odgovor.
Mama pamti vukovarsku tragediju po izvještajima medija o zbivanjima u gradu tog hladnog studenog 1991. Pamti i česte telefonske pozive baki i djedu koji su ostali u Vinkovcima u opasnosti jer su oboje bili u vojsci, a dok je napadan Vukovar napadani su i Vinkovci.
Mama i tata ne vole pričati o tim danima samo kažu – "ne ponovilo se!"

# data[].attributes.body
Moja se majka 18.11.1991. godine nalazila u Hrvatskom Zagorju u mjestu Bedekovčina. U Bedekovčini je završavala četvrti razred srednje škole za građevinskog tehničara. Za nju je ovaj dan bio uobičajan dan jednog srednjoškolca. Tog popodneva je gledala vijesti. Putem vijesti saznala je da je grad Vukovar pao. Plakala je dok je gledala prizore ljudi koji su napuštali svoje domove i odlazili iz svoga grada. Najviše ju je dirnuo prizor bake koja u svojim rukama nosila vrećice i napušta Vukovar. Te bake se sjeti svaki put kada razmišlja o padu Vukovara.

Iz misli joj nisu izlazila njena braća koji su se kao pripadnici hrvatske vojske nalazili na položajima kod Mirkovaca. Čitavo vrijeme se bojala zato što je za nju je pad Vukovara značio strah od mogućeg pada okolnih gradova i sela.

Moja majka se osjećala kao da je padom Vukovara izgubila i svoju braću.

# data[].attributes.body
Rat u Bosni i Hercegovini je trajao od 1992. do 1995. Moj tata se za vrijeme rata nalazio u Tramošnici u općini Gradačac. Sudjelovao je u obrani svog mjesta zajedno sa svoja 2 brata i svojim ocem (mojim djedom).
Iako se u okolnim mjestima već ratovalo tog kobnog datuma 18.06.1992. Srbi su granatiranjem napali selo. Nakon nepuna 2 mjeseca 10.08.1992. poginuo je moj djed. Krajem kolovoza Srbi su zauzeli selo i svi su morali napustiti selo, na kraju se i vojska povukla.

Porušeno i opustošeno selo do temelja i danas budi bolna sjećanja na rat. Nakon 30 godina je samo dio kuća obnovljeno i mali broj starijih povratnika koji u njima žive.

# data[].attributes.body
Moja mama je tijekom ratnih godina bila tek djevojčica. Nalazila se u podrumu zajedno sa svojim susjedima iz ulice u Jarmini. Za pad Vukovara čuli su preko radija koji je bio na baterije jer tada nisu imali struje. Bili su jako uplašeni jer je Jarmina okružena srpskim selima.

Nakon pada Vukovara punih pet dana nisu izlazili iz skloništa jer su tih dana Jarmina i Vinkovci bili na meti napada. To su im bili najteži dani od kad je rat počeo. Ona je te dane provodila čitajući, družeći se s starijima i slušajući njihov razgovor.

U pomoć opkoljenoj Jarmini došla je hrvatska vojska. Zajedničkim snagama borili su se da Jarmina opstane i ne padne u ruke Srba, jer s Jarminom i Vinkovcima čitava istočna Slavonija bi bila pod Srbijom.

Moja mama na dan sjećanja na Vukovar zapali svijeću i prisjeti se tih dana, a moju sestru i mene naučila je da poštujemo taj dan i sve ljude koji su poginuli boreći se da mi danas imamo miran život.

# data[].attributes.body
Moja mama je tada imala 9 godina, stoga sam je odabrala za ovaj intervju i postavila sam joj nekoliko pitanja. Zanimalo me kako je to ona doživjela iz perspektive djeteta.

Što te najviše podsjeća na rat?
"Na rat me najviše podsjeća grmljavina to me podsjeća na bombe i granate. Zbog toga primjerice ne volim vatromet ili petarde."

Kako si se osjećala za vrijeme rata?
"To je jednostavno pitanje osjećala sam se uplašeno i nemoćno. Strašno sam se bojala podruma."

Gdje si bila za vrijeme rata?
"Jedan dio u Vinkovcima, drugi dio u Prkovcima, a treći dio u Zagrebu. U Vinkovcima smo bili na početku rata, u Prkovcima smo bili kod mog strica, a u Zagreb smo otišli kad je bilo alarmantno stanje. U Zagrebu smo bili mjesec dana kad se situacija smirila vratili smo se kući, na svu sreću moja kuća nije bila jako pogođena i mogli smo živjeti u njoj. "

Čega se najviše sjećaš i možeš li mi opisati jedan svakidašnji dan?
"Sjećam se kako smo moje društvo i ja svakog dana sakupljali gelere po ulici i stavalji ih u jednu kutiju. Na kraju dana bi ih prebrojavali i gledali koliko ih imamo.
Nije bilo škole i bila sam tužna zbog tog, a najviše čega se sjećam je to da je u pola 7 naveče započinjala serija “Santa Barbara”. Nema tko nije gledao tu seriju, moja baka odnosno tvoja prabaka je bila luda za tom serijom htjela je prije da ju granata pogodi već da propusti jednu epizodu te serije. Nakon Sante Barbare oko 7 i 15 oglašavala se zračna i opća opasnost potom smo trčali u susjednu kuću u podrum, mi nismo imali podrum. Kod susjeda u podrumu su se nalazile tri obitelji, bilo je četvero velike djece I tvoja tetka koja je tad bila beba. U podrumu smo boravili 5 sati sve dok se ne smiri situacija. Svi smo strahovali za naše kuće i bilo je jako strašno. Sjećam se koliko sam bila sretna kad je rat završio, kad sam vidjela svoje prijatelje koji su bježali isto kao i ja ali nisu se svi vratili. Bila sam presretna i ako smo tad poslije rata svi bili u velikoj krizi i jedva sklapali kraj s krajem po pričama tvoje bake.
Smatram kako sam ja kao dijete tad bila sretna i ne mogu reći kako je meni bilo najgore. Nikog nisam izgubila svi su preživjeli, imala sam što obući i nikad nisam bila gladna. Mislim kako to mogu zahvaliti svojim roditeljima."

# data[].attributes.body
Moj tata je sudjelovao u ratu i bio je u vojsci. Teško mu je pričati o tome, ali kaže da želi da i ostali više znaju.

Njegova je skupina vukovarsku tragediju jako teško prihvatila, bilo im je jako žao i još uvijek misle da su izgubili nešto s čime su svi ljudi povezani i danas. Nekolicina je bila skrivena u skrovištima većinu vremena, no moj tata je bio „na nogama” i nije znao što je spavanje. Bio je neprestano aktivan 5-6 dana bez odmora, s puškom u ruci i ostalim predmetima kaže, u tenku i pješice.

Trudio se pomoći koliko god je mogao i samo kaže „JA SAM SE BORIO ZA SVOJU ZEMLJU I SVOJ NAROD...“. I danas se živo sjeća trenutka kada je izgubio najboljeg prijatelja dok ga je nosio u bolnicu. Posljednje Ivanove riječi: „NEMOJ NIKAD ODUSTATI, BORI SE“ i danas su još žive u sjećanju; nikad mu neće izaći i svaki put kad krene pričati sjeti se njega, kaže.

I danas kada čuje pjesmu „Vukovar” Zlatnih Dukata suze mu same krenu. Kaže da će mu ta pjesma do kraja života biti najdraža i važna jer u njemu budi osjećaje prema Vukovaru koje je doživio.

# data[].attributes.headline
Razgovor s dvoje različitih ljudi koji su preživjeli Vukovar i Ovčaru

# data[].attributes.subject
Razgovor s dvoje različitih ljudi koji su preživjeli Vukovar i Ovčaru

# data[].attributes.body
"Dobar dan, moje ime je Ivan Vulčik zvani Kondor. Rođen sam i odrastao u Vukovaru. Ostao sam u Vukovaru da obranim prag svoje kuće i zaštitim djecu i majke koje su bile u gradu.
2.5.1991. policija dolazi po mene u Drveni Beč točnije današnji Bršadin, da idem micat barikade koje su domaći pobunjeni Srbi stavili, od brata Mate dobivam lovačku pušku s 2 metka u cijevi i 4 metka sa strane. Rekao sam „šta će mi tih 6 metaka”, bacio sam pušku i otišao u Vukovar. Dijelio sam i raznosio hranu po selima i bavio se logistikom. U Vukovar su dolazi HOS-ovci, policija, vojska i dragovoljci iz svih krajeva Hrvatske, pa čak je bio i jedan Francuz.
18.11.1991 sam zarobljen kod luke u Vukovaru sa puškom u ruci, krenuo sam izać iz Vukovara ali me je malo dijete kod luke zaustavilo i reklo da ga zaštitim točnije da ga branim, te su me tada i zarobili srpski vojnici. Najprije sam bio u logoru u Lušcu, a nakon toga sam prebačen u logor na Ovčari. Nakon što sam izašao iz logora pomoću rođene tetke koja me je stavila na popis u Crvenom križu da me se izvuče, otišao sam u Zagreb te sam iz 124. brigade u kojoj sam bio prešao u 204., pa u MUP i onda na kraju u ZNG."

"Dobar dan, moje ime je Željko Vulčik i za vrijeme rata sam bio obični civil. Također sam rođen i odrastao u Vukovaru. Zarobljen sam tri dana prije nego moj bratić Ivan, točnije 15.11.1991. Odmah sam odveden na Ovčaru. Kad su nas pokupili i odveli na Ovčaru tamo nas je dočekao dvored srpskih vojnika koji bi nas na putu od kamiona do hangara udarali s palicama, toljagama ili bilo kojim drugim tvrdim predmetom i to najviše po nogama. Kad bi neko pao odmah bi ga ubili. Ja sam uspio nekako izdržati da ne pokleknem i na kraju nisam ni znao da mi je bratić također u logoru zajedno sa mnom. Kad sam ga vidio nisam smio mu prić jer sam znao da ćemo obojica završiti mrtvi. Kad sam izašao iz logora sam ga vidio i malo mi je falilo da me zaplačem. Iz logora nas je izvukao Crveni križ jer je moja mama tražila mene , jer nije znala za mene. Kad je ošla pitati u crveni križ rekli su joj da se dva Vulčika nalaze na popisu i tako nas je obojicu izvukla."

# data[].attributes.body
U vrijeme pada Vukovara moja majka je imala 14. godina. Nije ostala čitavo vrijeme u svom rodnom gradu. Kada su se stvari počele više pogoršavati za Vukovar i Vinkovce, roditelji su nju i sestru poslali u Njemačku kod tete na dva mjeseca. Teta je dnevno pratila zbivanja u Vukovaru koliko je god mogla. Nakon dva mjeseca su se morali vratiti, ali nije mogla ostati u kući s obitelji jer je bila pogođena granatom. Njen tata se tijekom svega borio u ratu iako je bio najstariji pa je ona sa sestrama i bratom morala se premjestiti kod bake u blizini na neko vrijeme, a majka joj je ostala kod susjeda.

Školovanje nije išlo najbolje jer je morala ići u selo u blizini u školu, a čitava školska godina je trajala samo tri dugačka mjeseca.

Kada se vratila k majci, većinu vremena su provodili u kući ili kod susjeda. U večernjim satima trajalo je zamračenje, ali nitko nije izlazio čak ni danju. Prilikom granatiranja Vinkovaca su sa susjedima bježali u sklonište robne kuće u centru grada, a povremeno i u susjedov podrum. Granatiranje je bilo svakodnevno, posebno nakon pada Vukovara.

Na te događaje ju najviše podsjećaju domoljubne pjesme s radija koje je slušala kod bake, te vojna kapa s grbom koju je njen tata nosio tijekom rata i kasnije sačuvao.

# data[].attributes.body
Tijekom početka, tj. par tjedana prije pada Vukovara, moj tata je bio 16-godišnjak koji je živio u rodnoj kući u malom selu blizu Vinkovaca. Dnevno je preko radija i televizora sa svojom obitelji pratio vijesti i događaje o Vukovaru te je i slušao svoje roditelje i prijatelje kako pričaju o svemu što se događalo. Školovanje je nastavljao u Županji gdje se putovalo s vlakom, a kada se moglo, sa prijateljima se družio po njihovim kućama osim navečer kada se nije izlazilo zbog zamračenja kada su još i mještani sela znali ići na straže van sela, a ni danju nisu izlazili bez razloga na ulicu ili kroz selo.

Pričao je kako je jedan i pol mjeseca nakon opsade Vukovara, tj. početkom listopada, selo navečer bilo puno vojske koja je išla na okupljanje za proboj prema Vukovaru. Podijelio je kako su vojnici znali šetati selom i dijelili stvari u slučaju opasnosti.

Od memorija koje se najbolje sjećao je kada je znao ići sa prijateljem na balkon gledati u daljini bljeskove VBR granata u smjeru Vukovara i Vinkovaca. U Vinkovcima su se granate mogle i čuti. Prilikom oglasa zračne uzbune išao je kao i svi ostali kod susjeda u podrum u kojem su uvijek bili isti ljudi. U par navrata je avion znao i granatirati selo. Gledao iz daleka granatiranje željezničkog kolodvora i zgrade u kojoj je je smještena pričuvna vojska.

Sve se više ljudi iseljavalo radi vlastiite sigurnosti, ali moj tata i njegova mama (moja baka) su otišli kod ujaka na nekoliko dana. Uskoro su se vratili i pratili daljnji razvoj događaja u slučaju da padne grad Vinkovci kako bi na vrijeme mogli otići u izbjeglištvo. Ipak, ostao je u svom selu do kraja rata sa svojom obitelji.

Ono što ga podsjeća na ta vremena su dva uzdignuta prsta u obliku „V” što je označavalo znak mira, pobijede i „V kao Vukovar”. Krunica je bila zaštitni znak svima, tj. svatko imao po jednu krunicu sa sobom, većinom obješenu oko vrata.

# data[].attributes.body
Teški su dani pred nama sada,

prepuni tuge,boli i plača

vrati se slika kad Vukovar pada

i kako nam ginu sestre i braća.

Hrvatska krv se nedužna proli

i bačena bješe u masovne rupe,

o kako samo nepravda boli,

oprosta nema za četničke trupe.

Turobno bješe to krvavo doba,

od majki duše zbog toga prazne,

teško je ne znati sinu za groba

i znati da zločin će proći bez kazne .

Pijani, bradati stvorovi bijedni

dali će pravda stići vas ikad,

Hrvatske krvi bili ste žedni

i oprosta za vas neće bit nikad.

S vremenom kažu da prolaze rane

al zauvijek neke teško su breme,

krvnici želim u ove dane

da vam se zatre sjeme i pleme.

Teški su dani pred nama sada,

za braću i sestre mi palimo svijeće,

vrati se slika kad Vukovar pada

što hrvatski narod zaboraviti neće.

# data[].attributes.body
Moja mama je živjela u Beogradu kada je Vukovar pao. Ona nije ni znala da se to dogodilo - u medijima se samo spominjao rat i borba. Tek 2003. vratila se u Hrvatsku. O padu Vukovara najviše je naučila kada je moj brat o tome učio u školi. On je rođen 1998., petnaest godina nakon tih događaja.
Moja baka je ostala u Hrvatskoj i na dan pada Vukovara održavala je svinjokolju. U tom trenutku sve je napušteno jer su se začuli pucnjevi. Svi su pobjegli u podrume, bojali su se da će doći četnici, okupirati selo te ih na kraju ubiti. Svi su bili u strahu i tuzi. Još u blizini sela u šumi postoje rovovi gdje su se skrivali civili i vojska.
Nekoliko dana kasnije geler od granate je pao na stražnji dio kuće. Tu je stajala plinska boca, koja na sreću nije eksplodirala. Sestra moje bake je ranjena dok je bježala u podrum. Dogodila se “kiša granata“ koja je trajala čitavo poslijepodne.
Idući tjedan započeli su pucnjevi iz „vebeera“, bilo je toliko gelera da su se jedva sakrili. Počele su padati i „krmače“ iz aviona. Baka je u to vrijeme je bila na njivi sa mojim djedom i susjedima: kupili su kukuruz te je jedna granata pala ravno ispred nje. Bila je tolika magla da nije znala što se događa. Mislila je da će umrijeti.
Moj tata je za to vrijeme bio u vojsci. Sjećam se da je prije par godina čistio kuću i našao svoje stare stvari. Bio je pripadnik 131. županjske brigade „Sinovi ravnice“. On i kolege su čuvali granicu na Strošincima u vrijeme pada Vukovara.

# data[].attributes.body
Danas sam bila u Gradu Heroju,

pod maglom skrivenu ugledam rijeku.

Na tren je Dunav promijenio boju,

mislim u žarko crvenu neku.

Pomislim ma tebi se čini

dok prekrasan labud Dunavom pliva.

Sa očiju odi mrenu si skini

jer voda je tako obično siva.

Sigurno nešto mi ne štima s okom,

pomislim tako jednoga trena,

dok protiče Dunav nemirnim tokom,

a voda ko krv je sada crvena.

Sada i labud već nemirno pliva

kao da i on nešto sada sluti,

ma kakve tajne voda ta skriva,

predivna ptica nemir svoj ćuti.

Na tren mu u oku ugledam suzu

dok nemirni Dunav se pod njim telasa,

krvavu maskirnu vidjeh tad bluzu,

a nestade labud bez traga i glasa.

Ni lepet krila čuo se nije,

crvenu vodu mu osjećaj poznat.

Dal' zna možda tajnu Dunav što krije,

bojim se nikad mi nećemo doznat.

# data[].attributes.body
"Studeni 1991. - bili su to najteži dani u novijoj hrvatskoj povijesti", kaže mi ujak koji je tada bio petnaestogodišnji dječak vrlo svjestan težine situacije tih dana. Njegov tata (moj djed) je također bio u rovovima i cijela obitelj je živjela u neizvjesnosti. Moja baka, moja mama i moj najmlađi ujak. Godinu dana kasnije je na svijet stigao još mlađi ujak. Ratno dijete, kako kažu. Daleko je to bilo od života kakav danas živimo zahvaljujući požrtvovnosti ljudi koju su puškama išli na tenkove po cijeloj Hrvatskoj, ali Vukovar je priča za sebe - veli mi uja. Vukovar je zadržao razularne horde zla dovoljno dugo da se ostatak Lijepe Naše imao priliku naoružati za daljnu obranu. To što su ti ljudi podnosili graniči sa nadrealnim. Heroj do heroja, rame uz rame. Ni tisuće granata koje su svakodnevno padale po njima ih nisu pokolebale jer su branili svoje. Svoj dom, svoje ognjište, svoju slobodu i svoju Hrvatsku. Neizmjerno im hvala na tome! Hvala im na žrtvi koju su podnijeli. Neki su dali najviše što imaju. Dali su svoj život. Neki su stradali na najsvirepije i brutalne načine u zločinima za koje ni danas nitko nije odgovarao.
30 godina od pada Vukovara: oglasili su uzbunu, ali znak za kraj nikad! 18.11. svake godine u Koloni sjećanja se prisjetimo naših heroja. Sjetimo se ljudi koji su dali živote da bi mi živjeli. Sjetimo se Vukovara.
"Da, da..", uz uzdah će uja. "Uživaj u slobodnom djetinjstvu .Mi tih ratnih godina nismo imali tu tada privilegiju. Nama su dio djetinjstva ukrali. A najteže je bilo toga studenog '91.". Uz suzu u oku ujak je završio svoju ˝studenu˝priču. Dodao je još samo kako ni kada ne smijemo zaboraviti naše heroje i da ih se moramo sjećati svakoga dana, a ne samo 18.11. A posebno mjesto u srcu čuvati za Grad Heroj. Za Vukovar!!!