# data[].attributes.headline
Пан Сергій згадує пожежу 

# data[].attributes.body
Пан Сергій згадує пожежу на складах. «А в 2 годині ночі підняли. Шо таке? Оказується пожежа. Склади горять на станції. То паніка була велика. Зарево було видно десь 5 км. Як ті склади горіли. А то десь метрів 100-150 від реактора. Хтось підпалив. А пожарники є — погасять. Ми гасили… Ми повністю на станції милися дали нам чисте..і знову їхали гасити. Чергували через сутки. Але відпочинку як такого у нас не було».

# data[].attributes.headline
Сергій Кандрін провів на 

# data[].attributes.body
Сергій Кандрін провів на у Чорнобильській зоні 45 діб у жовтні-листопаді 1986-го. Поїхав у складі зведеного загону зі Львова. «Казали, що не будете в Чорнобилі. А під’їхали автобусом прямо під КПП. А ми не знали, шо там. Півгодини автобус стоїть. Нам дали всім марлеві пов’язки й в’їхали в зону. По гуртожитках нас розприділили. Два дні акліматизація.  […] Казали, що везуть нас у якесь село. Не казали, що на станцію їдемо чергувати, аби не повтікали. А потім на станцію почали возити чергувати по 6 год. […] Приїжджав автобус; кіпи, бойовка, каска —і на станцію. І 6 год ми в тому машинному залі чергували. Там такий рьов був, що літак, то як комар гудить. Рьов і жара. То десь метрів 200 від реактора».

# data[].attributes.headline
«Коли почув від дозиметри

# data[].attributes.body
«Коли почув від дозиметриста 40 рентгенів (допустимо до 20 рентгент/год), волосся дибки ставало. Аж тоді стало страшно!  Лиш думаєш «Господи Боже, спаси і сохрани». […] І тут шурує БТР такий на гусеничному ходу, кричить мегафон: «Всем немедленно покинуть зону! Высокая радиация!». Пан Михайло згадує, як милися кілька разів, бо «рамки ще довго пікали». Після – в медпункт. «Дали таблетки, які мали б ще давати ДО входу в радіацію, а нам дали після». У госпіталі в Києві Михайло Губіцький отримав довідку «отработал в зоне Чонобильсской АЕС» і картку опромінення, у якій вказано 18,5 рентген/год. «Виписали «общее облучение без признаков заболеваний». Додому приїхав білий як стіна», — каже пан Михайло.

# data[].attributes.headline
Петро Анатолійович Гурськ

# data[].attributes.body
Петро Анатолійович Гурський: «19 травня 1986 року я повинен був їхати у відрядження в Ростов-на-Дону, але о другій годині ночі черго вий а вто - тра і іс порт ного підприємства повідомив про терміновий збір водіїв. Директор сказав нам, що на Чорнобильській атомній станції сталася аварія і потрібні добровольці для допомоги у її ліквідації. Ніхто ще тоді до кіпця не розумів, що трапилось і куди їдемо,але ми погодились.

Адже розуміли, що там зараз такі ж, як ми, прості люди, і їм потрібна допомога. По приїзді у Вишгороднас відразу розподілили у різні дільниці 30-кіло-метрової зони. Першочерговими нашими завданнями були евакуація постраждалих від аварії та перевезення вантажів. Ще дорогою я звернув увагу на колони автобусів.

Територія спорожніла — сумне і тривожне видовище. Відчуття було таким ніби я опинився на іншій планеті. Працювати доводилося в спеціальних захисних комбінезонах,та радіація все одно чинила свій вплив. Хриплі голоси та червоні обличчя — таких прикмет набували всі ліквідатори вже на третій день роботи. Радіоактивні частинки осідали на шкірі та голосових зв’язках, спричиняючи опіки.

На нічліг зупинялися за межами зони, на березі річки, їжу готували самі з продуктів та води, які привезли з дому. Лікар порадив вживати в невеликих дозах алкоголь, який хоча б якось захищав від радіації. В моїй команді було семеро чоловік. Двох із них — Юрія Сорочинського та Василя Катрука — вже давно немає серед живих. Вічна і світла їм пам’ять. Підірване і моє здоров’я. Але через стільки років я жодного разу не пошкодував, що був там. Я пишаюсь тим, що зробив свій маленький внесок у ліквідацію катастрофи. Адже якщо не ми, громадяни своєї країни, то хто тоді піклуватиметься про неї?»

# data[].attributes.headline
Ніна Федорівна Солов ’яно

# data[].attributes.body
Ніна Федорівна Солов ’янова: «Ми з сім’єю жили в Чорнобилі, за 15 кілометрів від Янова, де розмішувалася стан-ція.Жили якусі, будували плани на майбутнє, ростили дітей.

Я працювала кухарем, чоловік у сільгосптехніці. Вранці 26 квітня я, як завжди,йшла на роботу. Дорогою проходила гіовз райвідділ міліції, де і почула вперше, що на атомній станції щось сталося. Але реальної загрози тоді ще ніхто не знав. Майже одразу в місті повністю відімкнули радіо і телефонний зв’язок. Ніякої інформації до нас не доходило. Через день почали евакуйовувати дітей. Ми своїх синів також вивезли. Старшому тоді було 11 років, а молодшому — всього чотири з половиною. Ми ж з чоловіком залишалися у Чорнобилі до 5 травня. Я готувала їсти ліквідаторам, а чоловік разом з іншими робітниками вантажив пісок у парашути, які вертольотами доставляли на станцію для гасіння пожежі.

Вражала природа навкруги. Майже відразу пожовтіли дерева, навіть трава та бур’яни стали бурого кольору. Сильно дерло в горлі.

Вже на початку травня почалась загальна евакуація населення. Нам сказали, що зможемо повернутися за 3—4 дні, тому брати з собою потрібно лише документи та гроші. Ми з сім’єю тільки побудували будинок, пожили там всього півтора місяця. А моя сестра саме закінчувала ремонт у будинку, коли прийшов міліціонер і сказав, щоб вона швидко забивала вікна та двері і виїжджала. Тоді ми ще не знали, що покидаємо свої домівки назавжди.

Вивезли нас спочатку у Бородянку, де підселили у квартиру, в якій жила чужа сім’я. А вже пізніше ми переїхали у Судилків до моєї матері.

У серпні мене знову викликали в Чорнобиль, оскільки я була матеріально-відповідальна, тож потрібно було передати майно. Заглянула у свій будинок. Вікна та двері були вибиті, меблі повалені. Мародери винесли все, що було цінного. Зараз щороку намагаємось з чоловіком навідуватися у рідні місця. Хата наша вже повалена — на тому місці ростуть бур’яни. Серце обливається кров’ю, коли все це згадуєм. Квітень 1986-го назавжди розділив наше життя па два великих відрізки: до та після трагедії».

# data[].attributes.headline
Ми не знали тоді, що

# data[].attributes.body
Ми не знали тоді, що від атому по-справжньому нічого не убезпечує і що ані київське, ані московське начальство до ладу не відає, що саме треба робити. Ми просто знімали ґрунт на території ЧАЕС – там, де це не могли робити екскаватори. Лопатами, приблизно на лопатне лезо, і вантажили прип’ятську землю у металеві контейнери, в куби метр на метр. Потім ці куби везли на поховання до сховища, яке звалося могильником.Жодних захисних засобів, окрім армійських респіраторів, у нас не було. Байки про свинцеві жилети, суперчоботи, а також про горілку й вино, яке нібито видавали кожному, хто працював тоді на станції, я почув, повернувшись до Києва [Але моя дружина героїчно назбирала за час моєї відсутності майже ящик «Каберне». За умов горбачовської антиалкогольної кампанії це був справжній подвиг, який житиме у віках. – примітка 2020 року]

# data[].attributes.headline
Яка була весна! Зі словам

# data[].attributes.body
Яка була весна! Зі словами «небезпечна зона» у сотень тисяч людей довго ще буде асоціюватися цифра 30. Тому що радіусом у 30км окреслили фахівці коло, центром якого стала АЕС, звідки необхідно було терміново виселити мешканців. Села, поля, ліси – усе тут спорожніло... 

# data[].attributes.headline
Наше покоління розуміє, щ

# data[].attributes.body
Наше покоління розуміє, що не земна куля належить нам, а ми належимо їй. І нам треба передати майбутнім поколінням чисту планету. Тому зусилля всіх держав повинні бути зосереджені на знищенні ядерної зброї, на тому, щоб звести до мінімуму ризик від використання ядерної енергетики.
Генеральний директор МАГАТЕ Ханс Бліке

# data[].attributes.headline
Рятувальники згадували: «

# data[].attributes.body
Рятувальники згадували: «...зруйновано апаратне відділення. Горить покриття блоку на висоті від 12 до 71,5 метра. По зовнішній драбині я піднявся на дах машинного залу. Хлопці чаділи від їдкого диму, чоботи вгрузали в кип'ячий бітум»