# data[].attributes.attachment_link.readable_text
CZ DABING, CZ TITULKY

Mladá dívka Maud (Carey Mulligan) pracuje od dětství jako pradlena v londýnské prádelně, kde se postupně vypracovala až na pozici mistrové. Spokojeně žije s manželem Sonnym (Ben Whishaw) a synem Georgem (Adam Michael Dodd) a vlastně jí ani v životě nic nechybí. Vše se změní v okamžiku, kdy se náhodou připlete k protivládnímu protestu "sufražetek" bojujících za volební práva žen a jejich práva ve společnosti, která jsou ale v té době vytrvale odmítána. Maud nejprve ze zvědavosti a postupně čím dál aktivněji propadá tomuto boji a snaze získat stejná práva jako muži. Zároveň se jí ale v důsledku toho začne hroutit doposud spokojený život. Je několikrát zatčena, přichází o domov, muže i syna. Všemi opovrhovaná ale dál vytrvává ve svém boji i za cenu, kterou doposud musela zaplatit. [Zdroj: ČSFD]

Prehrať film online

Film spustíte zatvorením reklamy

UPOZORNENIE: Pred spustením videa sa v niektorých prípadoch môžu zobraziť reklamy s erotickým obsahom. Obsah týchto reklám nevieme ovplyvniť.

Pridať medzi obľúbené

Chcem si pozrieť

Pridať medzi videné

Pre túto funkciu musíte byť prihlásený/registrovaný!

X

Nahlásiť problém s videom

Nahlásiť problém s videom

Nahlásiť problém s videom

Nahlásiť problém s videom

# data[].attributes.attachment_link.title
Boj za ženské práva / Sufražetka ➤ Online Film Zadarmo ➤ Suffragette Dabing / Titulky

# data[].attributes.attachment_link.description
CZ DABING, CZ TITULKY Mladá dívka Maud (Carey Mulligan) pracuje od dětství jako pradlena v londýnské prádelně, kde se postupně vypracovala až na pozici mistrové. Spokojeně žije s manželem Sonnym (Ben Whishaw) a synem Georgem (Adam Michael Dodd) a vlastně jí ani v životě nic nechybí.

# data[].attributes.headline
Sufražetky a prosazování násilím a vandalstvím

# data[].attributes.subject
Sufražetky a prosazování násilím a vandalstvím

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cesta ke zrovnoprávnění volebního práva však byla trnitá. Pouze v jedné zemi světa měly v roce 1900 ženy volební právo. Byl jí Nový Zéland, který ženám přiznal právo volit a být volen v celonárodních volbách už v roce 1893.

Nicméně některé americké státy přiznaly ženám právo volit ještě dříve. Průkopníkem, a vůbec prvním na světě, byl Wyoming v roce 1869, tehdy ještě nečlenský stát Unie, následovaný rovněž nečlenským Utahem o rok později.

V roce 1918 požívali stejného volebního práva muži i ženy pouze v 15 z tehdejších 48 států Unie. Zakotvit volební právo žen do ústavy se ve Spojených státech podařilo až v roce 1920.

Sufražetky vytloukaly okna

Ve Velké Británii vyvrcholil na přelomu století boj za práva žen násilnými akcemi. Sufražetky na veřejných prostranstvích napadaly ministry. Oblíbeným terčem byl tehdejší ministr vnitra Winston Churchill. Feministky dále rušily

Sufražetky

Šlo o označení radikálních bojovnic za ženská práva na přelomu 19. a 20. století. Usilovaly zejména o zrovnoprávnění volebního práva (anglicky suffrage).

volební schůze, vytloukaly okna, držely hladovky a nezavrhovaly ani přímý teror, třeba paličství.

Jejich boj byl korunován vítězstvím až 6. února 1918, kdy byl přijat zákon zaručující všeobecné volební právo ženám starším 30 let. Podle historiků pomohl uzákonění volebního práva fakt, že se během válečných let staly nepostradatelnou součástí hospodářství. Muži v produktivním věku odcházeli na frontu a jejich práci zastaly ženy.

Lady Astorová a její přestřelky s Churchillem

Vládní elity už je nemohly opomíjet, a tak poslanci nakonec ustoupili tlaku veřejného mínění. Navíc nešlo jen o aktivní, ale i pasivní volební právo. První ženou, která byla zvolena do Dolní sněmovny britského parlamentu, se stala v roce 1919 lady Astorová. Ta se později proslavila slovními přestřelkami s Winstonem Churchillem.

„Sire, kdybyste byl mým manželem, dala bych vám do čaje jed," řekla při jedné z hádek Nancy Astorová Churchillovi. „Lady, kdybyste vy byla mou ženou," odpovídal politicky nekorektní politik, „tak bych ten čaj vypil!"

Opomineme-li některé islámské země, kde jsou ženská práva porušována dodnes, staly se posledními státy, ve kterých došlo ke zrovnoprávnění volebního práva pro muže a ženy, San Marino v roce 1960, o 11 let později Švýcarsko a v roce 1986 Lichtenštejnsko. V Československu bylo volební právo pro ženy zavedeno v roce 1919.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sufražetky kvůli volebnímu právu vytloukaly okna a nebály se žhářství - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Přestože už v roce 1792 napsala britská feministka Mary Wollstonecraftová esej Obrana práv žen, ve které poprvé vyzývá k tomu, aby mohly ženy volit, bylo volební právo britským ženám upíráno až do konce první světové války. Teprve 6. února 1918 schválila Dolní sněmovna zákon, který umožňoval volit ženám starším 30 let.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ČT24 - Nejdůvěryhodnější zpravodajský web v ČR - Česká televize

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Za počátek tohoto svátku se považuje hned několik událostí. První zmínka se objevuje už v roce 1857, kdy ve Spojených státech v březnu stávkovaly ženy pracující v textilních továrnách (takzvané „garment workers") za zlepšení pracovních podmínek.

Stávka newyorských švadlen

Následujících více než padesát let se žádné významnější akce nekonaly, až právě v roce 1908 se opět v březnu švadleny v New Yorku rozhodly stávkovat. V průvodu městem více než 15 tisíc žen požadovalo zkrácení pracovní doby, lepší platové podmínky, hlasovací práva a ukončení zaměstnávání dětí. Stávka se nesla pod heslem „chléb a růže", kdy chléb symbolizoval ekonomické jistoty a růže lepší kvalitu života. V květnu téhož roku rozhodla Socialistická strana USA, že Národní den žen připadne na poslední únorovou neděli. První Národní den žen byl takto slaven v roce 1909 a oslavy v tento den pokračovaly až do roku 1913.
A jak jsme se dostali k MDŽ
Na první mezinárodní ženské konferenci Druhé internacionály v Kodani v srpnu 1910 prosadila německá socialistka Clara Zetkinová pořádání mezinárodního svátku, tehdy ještě bez určení pevného data. V následujícím roce, tedy právě před sto lety, se poprvé slavil MDŽ v Rakousko-Uhersku, v Dánsku, v Německu a ve Švýcarsku - oslavy ovšem připadly na 19. března - na 8. březen se MDŽ přesunul v roce 1913.

Původní datum - 19. březen - bylo zvoleno podle roku 1848, kdy údajně pruský král slíbil, ale později nedodržel, zavedení řady práv, včetně volebního práva pro ženy. Na 8. březen byl svátek přesunut zřejmě jako připomínka průvodu New Yorkem z roku 1908.
Konečné datum přišlo až z Ruska
Ruské ženy si svůj svátek poprvé připomněly už v roce 1913. V následujícím roce se po celém světě konaly zhruba v období kolem 8. března různé protestní akce proti válce. Určujícím byl ale studený únorový čtvrtek 1917, kdy v Petrohradě vyšly ženy do ulic pod heslem „chléb a mír" a spustily jednu z revolucí roku. Zhruba týden poté byl ruský car donucen abdikovat a prozatímní vláda mimo jiné schválila i volební právo ruským ženám. Tento historický čtvrtek připadl na 23. únor juliánského kalendáře, což odpovídalo 8. březnu kalendáře gregoriánského. Tím se nakonec Mezinárodní den žen ustálil na 8. březnu.

Svátek se rychle rozšířil, jeho obsah kolísal od politického a feministického protestu po apolitickou socialistickou obdobu Svátku matek. Posledním významným milníkem se stal rok 1975, kdy MDŽ oficiálně uznala OSN. V důsledku toho jej následně přijaly mnohé národní vlády, jež o jeho existenci neměly dříve tušení.

# data[].attributes.attachment_link.title
MDŽ - stávka newyorských švadlen pod heslem„chléb a růže"

# data[].attributes.attachment_link.description
Praha - Mezinárodní den žen (MDŽ) je původem socialistický svátek oslavy žen a boje za jejich rovnoprávnost, konaný každoročně 8. března. Připomíná odvahu amerických švadlen, které 8. března 1908 v New Yorku vyšly do ulic a požadovaly volební právo, lepší pracovní podmínky a zákaz práce dětí. Mnohé za to byly propuštěny ze zaměstnání.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ČT24 - Nejdůvěryhodnější zpravodajský web v ČR - Česká televize

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Před sto lety získaly občanky Spojeného království právo volit své zástupce do parlamentu. Přestože se vztahovalo jen na ženy splňující majetková kritéria a starší třiceti let, šlo o významný krok k rovnoprávnosti. O tu britské a irské sufražetky usilovaly již od devatenáctého století. Mnohé z nich se při prosazování volebního práva uchylovaly k velmi drsným metodám. Plivance do tváří policistů či politiků patřily k tomu nejmenšímu. Establishment aktivistkám oplácel stejnou mincí: násilím.

Triumfální návrat jedné ze sufražetek z vězení. Londýn 1909

Zhruba od poloviny 19. století se ženy z různých sociálních skupin po celé viktoriánské Anglii začaly angažovat v úsilí získat volební právo. Sdružovaly se ve spolcích, šířily brožurky a petice, pořádaly veřejná setkání, promenovaly se ulicemi a propagovaly své názory.

První debatu ve Sněmovně lordů za hlasovací práva žen podnítil v roce 1867 filosof John Stuart Mill. Zazněl v ní i argument, že budou-li mít volební právo ženy, mohou ho stejně tak dobře dostat i krávy. Reforma volebního systému tak nepřinesla obyvatelkám Spojeného království nic nového, rozšířila pouze mužský elektorát - na dva a půl milionu jedinců.

Drobný posun nastal v roce 1869. Svobodné ženy a vdovy, pokud řádně platily daně, získaly právo volit, ovšem pouze v komunálních volbách. Muži argumentovali, že svým hlasováním vyjadřují názor celé rodiny, a není proto třeba, aby do parlamentu volily i jejich manželky. Nutno podotknout, že ty jejich názor často sdílely.

V roce 1894 bylo volební právo v místních volbách přiznáno i vdaným Britkám, musely však splňovat některé podmínky. Jedna z nich stanovovala, že manžel a manželka se nemohou kvalifikovat k volbě, pokud mají trvalý pobyt na tomtéž místě. Celkem se tak na konci století mohl lokálních voleb zúčastnit jen asi milion voliček a k celostátním volbám ženy stále nesměly. Úsilí aktivistek zkrátka změnu nepřineslo.

video

Před 100 lety schválil britský parlament volební právo pro ženy

Incident na mítinku

Na začátku dvacátého století se od hlavních proudů odlišila Ženská sociální a politická unie ( Women's Social and Political Union), která proslula nekompromisními postoji a někdy až extrémními prostředky, jimiž hodlala rovnoprávnosti dosáhnout. První radikalizace jejích členek nastala po incidentu na mítinku Liberální strany v roce 1905.

Christabel Pankhurstová a Annie Kenneyová chtěly znát stanovisko partaje ve věci volebního práva pro ženy, čehož se během schůze hlasitě dožadovaly, k nelibosti řečníků Winstona Churchilla či Davida Lloyda George. Když jim prominent strany sir Edward Grey odmítl odpovědět, pokračovaly v pokřikování, dokud nebyly vyvedeny policisty. Jednomu z nich přitom vzpouzející se Pankhurstová naplila do tváře.

Kvůli agresivnímu chování byly nakonec obě ženy nařčeny z napadení policistů. „Nebyla jsem si vědoma, že osoby, které byly napadeny, jsou policisté. Myslela jsem si, že jsou to liberálové. Je mi jen velmi líto, že jeden z nich nebyl sir Edward Grey," prohlásila Pankhurstová, která stejně jako její kolegyně odmítla zaplatit pokutu. Krátkým pobytem ve vězení upoutaly pozornost tisku nejen na Ženskou sociální a politickou unii, ale i na volební právo jako takové.

Ostatně, právě po událostech na mítinku liberálů se pro členky skupiny ujalo označení sufražetky. Podle historiků, kteří se ženským hnutím v Británii zabývají, se podobné silové akce do budoucna staly promyšlenou strategií, jak upozornit na situaci žen a lobbovat za jejich práva. Ukázalo se totiž, že ani tisícihlavé demonstrace nic nezmůžou. V Hyde Parku v roce 1908 se na té největší podle některých odhadů sešlo půl milionu protestujících. Premiér Herbert Henry Asquith nereagoval.

Fakta

Suffrage

Fakta

Škody způsobené v jediném dubnovém týdnu roku 1913

3. dubna - Na předměstí Hampstead Garden Suburb byly zapáleny 4 domy. Tři sufražetky poškodily třináct obrazů v jedné z manchesterských galerií. Ve městě Stockoport vybuchla nálož nastražená v jednom z prázdných vagonů.

4. dubna - Na vlakové stanici ve městě Oxted v hrabství Surrey explodovala bomba. Ve vesnici Chorleywood byl podpálen dům.

5. dubna - Ve skotském městě Ayr byl založen požár dostihového závodiště.

6. dubna - Zničen panský dům ve městě Norwitch, zapálený dům v Potters Bar.

7. dubna - Na předměstí města Hampstead byl založen požár. Ve zřícenině Dudley Castle sufražetky způsobily detonaci za použití starého děla.

8. dubna - Rozryto závodiště Duthie Park ve skotském Aberdeenu. Objevil se na něm nápis „Propusťte Pankhurstovou". Slovo „Propusťte" měřilo čtyři metry na délku.

Ve jménu násilí

Heslem skupiny se stalo motto „Skutky, nikoliv slova". Metody, které Ženská sociální a politická unie uplatňovala, se postupně vyostřovaly. Terčem skupiny se nejprve staly prostory, které byly výhradní doménou mužů. Rozorána byla golfová hřiště, na nichž se objevovala vysekaná hesla na greenu, ničena byla dostihová závodiště nebo kriketové pavilony.

Újmu utrpěly také exponáty v několika muzeích, třeba slavný obraz Diega Velázqueze Venušina toaleta schytal rozzlobený úder sekáčkem na maso. Šlo přitom o jediný akt, který byl namalován ve Španělsku v devatenáctém století.

Sufražetky v rámci své taktiky použití síly ničily poštu, přestřihávaly telefonní dráty a po ulicích kreslily své slogany. Dopouštěly se ale i závažnějších přečinů, oblíbily si především žhářství, na několika místech ostrovů podpálily domy, kostely nebo divadla.

Akce byly důkladně zorganizované. Odpoledne 1. března 1912 stálo asi 150 žen před okny obchodů a vládních úřadů v londýnské čtvrti West End. Ve smluvený čas všechny naráz vytáhly z kapes kladiva a kameny a okna vysklily. „Nastal ohromný zmatek, ale ony se nepokusily utéct. Okamžitě byly zatčeny," popsala incident historička Elizabeth Crawfordová.

Bitky a bodyguardky

Šarvátky s policisty byly běžné. Noviny nezřídka otiskovaly obrázky zbitých žen vláčených ulicemi. Ke známému střetu došlo 18. listopadu roku 1910. Asi tři stovky sufražetek vyrazily protestovat proti rozhodnutí tehdejšího ministerského předsedy Herberta Henry Asquitha neumožnit druhé čtení zákona, který by rozšířil volební právo žen.

Během několikahodinového zásahu 200 demonstrantek utrpělo zranění, především když se snažily před policisty utéct. Podle dohledatelných informací nejméně tři z nich za své názory zaplatily životem, dvě sufražetky zemřely bezprostředně na následky zranění, jedna o několik dní později na selhání srdce. Pro událost se ujalo pojmenování Black Friday, což v překladu znamená Černý pátek.

S mnoha ženami bylo velmi hrubě zacházeno i po jejich zadržení o Černém pátku, úřady se však obviněními odmítly zabývat. Tisk ovšem přinesl snímky policistů inzultujících bezbranné, na zemi se svíjející ženy, což pohoršilo veřejnost. Pro Asquitha a jeho vládu šlo o mediální katastrofu. Nemluvě o tom, že premiérovi kdosi v odplatě rozmlátil osobní automobil.

Profesorka genderových studií na University of Lincoln Krista Cowmanová tvrdí, že tehdejší establishment měl z revoltujících žen oprávněný strach. „Tehdy byla řada dalších politických problémů, třeba irská militantnost, což činilo sufražetky ještě nebezpečnější. Pokud nezkrotíte ani vlastní ženy, zejména ženy ze střední třídy, které byly tradičně tišší skupinou, tak opravdu ztrácíte kontrolu nad vším," podotkla.

Zadržení sufražetky po jedné z demonstrací. Londýn 1911

Zdroj: ČTK/Sueddeutsche Zeitung Photo/Scherl

Na kočku a myš

Mnohé sufražetky byly během svých akcí také napadány muži, kteří se účastnili protidemonstrací. Jedna ze členek Sociální a politické unie proto své kolegyně školila v bojovém umění jiu-jitsu. Vznikla dokonce vycvičená třicetičlenná ženská ochranka zvaná Bodyguards, která hlavní představitelky hnutí chránila.

Nucené krmení sufražetky, která drží protestní hladovku. Londýn 1909

Zdroj: ČTK/Sueddeutsche Zeitung Photo/Scherl

Přestože se komando sufražetek policistům v boji vyrovnalo, aktivistky mnohokrát skončily za mřížemi, kde se nadarmo dovolávaly statusu politických vězňů. Většinou proto držely protestní hladovky.

Vláda v reakci nařídila podávat sufražetkám jídlo nuceně, což obvykle končilo vylámanými zuby, ne-li hůř. Proti praxi se bouřili lékaři, novináři i veřejnost, a proto byl přijat Zákon o kočce a myši ( Cat and Mouse Act), který umožnil sufražetku propustit, střežit její sídlo, dokud se nezotaví, a pak ji znovu zavřít, aby si odpykala i zbytek trestu. Nejednou byl zákon uplatněn, když bylo zapotřebí některou z aktivistek zavřít v den konání důležité demonstrace či jiné akce.

Fakta Smrt Emily Davidsonové

Smrt Emily Davidsonové

V roce 1913 se sufražetka Emily Davidsonová během královského derby v cílové rovince vrhla pod kopyta jednoho z královských koní. Zvíře do ní narazilo v plné rychlostí hrudí, v pádu se přetočilo hlavou dolů a částečně dopadlo na žokeje, který měl nohu zapasovanou ve třmeni.

I přes okamžitou pomoc přihlížejících, převoz do nemocnice a operaci Emily Davidsonová na následky zranění zemřela, aniž by znovu nabyla vědomí. Žokej utrpěl otřes mozku a další zranění lehčího charakteru. Kůň přežil a ještě několikrát závodil.

Motivace Emily Davidsonové není známá, o jejím činu nikdo z Ženské sociální a politické unie nevěděl. Incident byl natočen třemi kamerami a podle poslední rekonstrukce se zdá, že čtyřicetiletá aktivistka chtěla přes koně přehodit bílofialovou vlajku sufražetek.

Zpráva o skonu Emily Davidsonové pod kopyty koně se rychle rozšířila po celé Británii. Tisk její čin většinou popisoval jako sebevražedný akt nezodpovědné anarchistky a zpochybňoval její duševní zdraví.

V aktivistických kruzích byla smrt Davidsonové interpretována jako mučednická. Stejný postoj zaujal jako jeden z mála deníků The Gaurdian. „Tato událost nám ukazuje dvě věci. Zaprvé neuvěřitelnou odvahu a troufalost této ženy, která obětovala svůj život, aby mohla vyjádřit svoji nespokojenost. A za druhé je to lehkomyslnost těch, kteří jsou u moci a odmítají poslouchat hlas argumentů a důvodů, a tím dohání ženy k zoufalým činům," psal list.

Vůdčí osobnost sufražetek Emmeline Pankhurstová byla ráno v den pohřbu na základě Cat and Mouse Act zatčena, aby se jej nemohla zúčastnit. Přesto se posledního velkého sufražetského průvodu před vypuknutím války zúčastnilo podle odhadů až padesát tisíc žen a mužů. Rakev byla doprovázena londýnskými ulicemi ke kostelu svatého Jiří v Bloomsbury, kde byla za vášnivou křesťanku a feministku sloužena krátká bohoslužba.

Z Londýna rakev putovala přes Newcastle do malého městečka Morpeth, sufražetky cestou držely stráž. Davy se srocovaly i na stanicích, kde vlak zastavoval. Pohřeb se uskutečnil v úzkém kruhu rodinném. Na náhrobní desce má Emily Davidsonová vyraženo heslo Ženské sociální a politické unie „Skutky, nikoliv slova".

Zdroje: BBC, Guardian, www.horseracinghistory.co.uk , Wikipedia, Monika Benáčková: Vliv radikalizace Ženské sociální a politické unie na boj za ženské volební právo ve Velké Británii

V roce 1913 se některé členky Ženské sociální a politické unie uchýlily k útokům malými bombami. Jedna z nich detonovala v rozestavěném letním sídle liberála Davida Lloyda George, kterého sufražetky měly v neoblibě, neboť sice hovořil pro volební právo žen, ale dostatečně podle nich nekonal.

V roce 1914 dokonce členky hnutí nastražily bombu ke Korunovačnímu trůnu na Kameni osudu ve Westminsterském opatství. Výbuch nikoho nezranil a trůn i kámen se podařilo zrekonstruovat. Další nálože byly umístěny v katedrále svatého Pavla a poblíž Banky Anglie.

Unie si nepřála, aby v důsledku akcí byl někdo zraněn, ne všechny členky ale toto pravidlo respektovaly. Jedna ze sufražetek, jmenovala se Mary Leighová, mrštila sekerkou po ministerském předsedovi Herbertu Henry Asquithovi. Trefila a zranila jiného politika, za což byla odsouzena k pěti letům v kriminále. Spekulace, podle nichž členky Ženské sociální a politické unie plánovaly spáchat na nenáviděného premiéra atentát, se nepotvrdily ani po policejním vyšetřování.

„Ačkoliv laici se často domnívají, že Ženská sociální a politická unie byla primárně zodpovědná za získání ženského volebního práva, historici jsou o jejím příspěvku mnohem skeptičtější. Obecně panuje souhlas, že Ženská sociální a politická unie zpočátku oživila kampaň za volební právo, ale také že eskalace násilí po roce 1912 bránila reformě."

Harold Smith

Po začátku první světové války aktivita zastánkyň volebního práva žen ochabla. Některé činnosti sice pokračovaly, militantních akcí se však členky Ženské sociální a politické unie zřekly. Mnohé aktivistky se paradoxně přeorientovaly na válečnou rétoriku a podporu synů vlasti v bojích, včetně hlavní představitelky celého hnutí sufražetek Emmeline Pankhurstové a její dcery Christabel.

Během válečného stavu se výrazně proměnily role, jež ženy ve společnosti hrály. Náročná práce v továrnách byla zjednodušována, aby ji za muže, kteří odešli s armádou, mohli přebrat méně kvalifikovaní jedinci. A ženy. V odvětvích, která byla pro vítězství klíčová, byl jejich nárůst významný, třeba ve výrobnách munice. I tato proměna přispěla k tomu, že na konci války prošla reforma volebního systému překvapivě hladce.

Dalším důvodem mohl být fakt, že se premiérem stal David Lloyd George, který se dlouhodobě profiloval jako zastánce volebního práva žen. Právě za jeho premiérského úřadu, skoro přesně pět let poté, co mu sufražetky zapálily dům, byl přijat zákon, který dal všem mužům nad jednadvacet let bez ohledu na majetková kritéria a ženám nad třicet let splňujícím majetková kritéria právo volit do parlamentu.

V dolní sněmovně pro legislativu 6. února 1918 hlasovalo 385 mužů, proti se jich vyslovilo 55. Elektorát tak byl rozšířen o 5,6 milionu mužů a 8,4 milionu žen. Je třeba si uvědomit, že před přijetím zákona mělo volební právo zhruba 60 procent mužů.

Ačkoliv šlo o posun směrem k rovnoprávnosti, nový volební systém byl vůči ženám pochopitelně stále diskriminační, a to i poté, co v listopadu roku 1918 získaly nejen právo volit, ale i být voleny do parlamentu: stále se volební právo týkalo jen asi 40 procent dospělých žen. Stejná volební práva pro muže i ženy zavedl ve Spojeném království až zákon z roku 1928.

# data[].attributes.attachment_link.title
Násilím k rovnosti. Před 100 lety britské sufražetky vyválčily volební právo

# data[].attributes.attachment_link.description
Před sto lety získaly občanky Spojeného království právo volit své zástupce do parlamentu. Přestože se vztahovalo jen na ženy splňující majetková kritéria a starší třiceti let, šlo o významný krok k rovnoprávnosti. O tu britské a irské sufražetky usilovaly již od devatenáctého století. Mnohé z nich se při prosazování volebního práva uchylovaly k velmi drsným metodám.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sufražetka je označení radikální bojovnice za politická práva žen, zejména za rozšíření všeobecného hlasovacího práva (anglicky suffrage) i na ženy. (Ve starším českém tisku též psáno suffražetky nebo suffragetky.)

Výzva k zavedení volebního práva žen vznikla ve Francii již roku 1789, nebyla vyslyšena. Od roku 1879 vydávaly britské ženy časopis The Woman's Suffrage.

Hnutí sufražetek za volební právo vzniklo roku 1900. Spojená je s ním především Velká Británie. Roku 1866 vzniká organizace National Society for Women's Suffrage (Národní spolek pro hlasovací právo pro ženy). Právě v těchto letech menší skupina žen založila komisi, která se snažila vyvíjet tlak na tehdejší parlament.

V USA se poprvé zorganizovaly roku 1848 v Seneca Falls (stát New York). Roku 1903 vznikla ve Velké Británii radikální organizace WSPU, jejímž členkám se začalo hanlivě říkat sufražetky. Ony toto označení hrdě přijaly za své.

Pokud se britské sufražetky dostaly za své aktivity do vězení, uchylovaly se k využití protestní hladovky. Ta jim počátkem 20. století dokázala zajistit, že po určité době hladovění byly ze zdravotních důvodů z vězení propuštěny kvůli obavám úřadů, aby hladem nezemřely a nestaly se mučednicemi.

Později však úřady zaujaly tvrdší přístup a rozhodly se sufražetky donutit k přijímání potravy násilím.

Umírněné bojovnice za politická práva žen se po francouzském vzoru začaly od roku 1913 nazývat sufražistky. Označovat všechny ženské bojovnice za ženská práva pojmem sufražetky je tudíž nesprávné, ač k tomu v českém prostředí občas z neznalosti dochází. Rozdíl spočívá v užívaných metodách politického boje. Sufražetky na rozdíl od sufražistek používaly i metody, které umírněné feministky odmítaly, typu blokování dopravy, způsobování výtržností apod.

Dosažení cíle

Úplného volebního práva dosáhly britské ženy v roce 1918, ženy v USA v roce 1920.

Sufražetky v českých zemích

Výraz sufražetka se v českém tisku objevoval od roku 1910. Po počátečních sympatiích k ženskému hnutí ve Velké Británii a USA byl tento pojem často zlehčován a zesměšňován. Sympatie ztrácely anglické sufražetky zřejmě pro násilné metody, byly zobrazovány jako bojovnice proti mužům. Úsilí o politické zrovnoprávnění karikovalo i divadlo (fraška Karla Jonáše Naše sufražetka, uvedená ve Vinohradském divadle v roce 1910).

Na rozdíl od Velké Británie pronikaly české ženy do politického života bez masových násilných akcí.

Volební právo žen volit a být voleny do obecních zastupitelstev bylo v Československu uzákoněno v roce 1919. Ústavou z roku 1920 pak byly ženy zrovnoprávněny, včetně volebního práva.

Christina Broom: Sufražetka v kostýmu na veletrhu pořádaným Ligou žen svobody, 1909

1. TRUEMAN, C. N. Force-feeding of Suffragettes [online]. The History Learning Site, 2016-3-3. Dostupné online. (anglicky)

2. Zbrklé kousky anglických sufražetek. Eva [online]. 1914-01-01 [cit. 2020-09-29]. Dostupné online.

3. FRONK, Václav. Sebereflexe české společnosti. Přelom 19. a 20. století v perspektivě humoristických časopisů. Praha, 2006 [cit. 2020-09-29]. Disertační práce. Pedagogická fakulta UK. Vedoucí práce Jiří Pokorný. s. 123-133. Dostupné online.

4. Karel Jonáš: Tragoedie - Naše sufražetka. Zlatá Praha [online]. 4/1910-1911 [cit. 2020-09-29]. S. 48. Dostupné online.

Literatura

Všeobecné rovné hlasovací právo ženám. Ženský list [online]. 1903-02-19. S. 2-3. Dostupné online.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sufražetka je označení radikální bojovnice za politická práva žen, zejména za rozšíření všeobecného hlasovacího práva (anglicky suffrage) i na ženy. (Ve starším českém tisku též psáno suffražetky nebo suffragetky.) Výzva k zavedení volebního práva žen vznikla ve Francii již roku 1789, nebyla vyslyšena. Od roku 1879 vydávaly britské ženy časopis The Woman's Suffrage.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ČT24 - Nejdůvěryhodnější zpravodajský web v ČR - Česká televize

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Jsme rádi, že existuje skvělý důvod, abychom znovu hovořili o naší obrovské úctě k vám, o okouzlení vaší krásou a něžností," řekl Putin v televizním projevu.

„Víme, že ženské srdce je nejvěrnější, ženské odpuštění nejpronikavější a mateřská láska bezmezná. Vychovat dítě je štěstí a odpovědnost," dodal šéf státu a přečetl verše sovětského básníka Andreje Demenťjeva začínající slovy „Vím, že všechny ženy jsou nádherné".

MDŽ je ovšem i příležitostí k demonstracím proti násilí na ženách a za práva žen, která stále mnohde nejsou mužům rovna, či existují pouze na papíře. V islámském světě prolomil hráz předsudků turecký prezident Mustafa Kemal Atatürk, který s řadou dalších reforem přiznal ženám právo volit (1930) a být volen (1934).

K demonstracím tento den v řadě zemí využili lidé i letos. Ve Španělsku protestují proti nerovným platům a proti násilí na ženách. V Barceloně musela být přerušena železniční doprava na lince Barcelona-Vallés, protože ženy s transparenty blokovaly koleje. V Itálii se odbory 24hodinovou stávkou přidaly k místní obdobě kampaně proti sexuálnímu obtěžování MeToo.

Češi si MDŽ v nové podobě připomínají posledních 14 let

V Česku se MDŽ vrátil do kalendáře jako „významný den" v roce 2004. Předtím byl od sametové revoluce v listopadu 1989 opomíjen jako svátek zprofanovaný komunistickou minulostí. Spíš než ženy si ho totiž rádi připomínali funkcionáři, kteří pořádali podnikové oslavy, na nichž jejich kolegyně dostávaly rudé karafiáty a ručníky. V posledních letech se ale MDŽ opět stává připomínkou ženských práv.

Popularitě se v tuzemsku těší spíše Svátek matek. Poprvé se slavil počátkem 20. století v USA, oficiálně pak druhou květnovou neděli za Den matek vyhlásil americký Kongres v roce 1914. Svátek se postupně během let rozšířil i do dalších zemí světa, kvůli rozdílným tradicím a historii zemí se slavívá v různých termínech.

V prvorepublikovém Československu se o zapsání Dne matek do povědomí zasloužila prezidentova dcera Alice Masaryková. Tradice svátku byla v tuzemsku obnovena po roce 1989. V řadě zemí, včetně ČR, je slaven i Den otců, a to většinou třetí neděli v červnu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Proč se slaví Mezinárodní den žen? Připomíná boj newyorských švadlen za rovnoprávnost

# data[].attributes.attachment_link.description
Příležitost pro demonstrace za práva žen i vítaný den pro květinářství či parfumérie. Na 8. března připadá Mezinárodní den žen. Slaví se jako připomínka demonstrace newyorských dělnic z 8. března 1908 proti těžkým pracovním a životním podmínkám. Zhruba patnáct tisíc švadlen tehdy demonstrovalo za kratší pracovní dobu, lepší platy, hlasovací práva a ukončení práce dětí.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Organizovaná kampaň za volební právo žen začala v polovině 19. století. Ve dvacátých letech 20. století toto právo získaly ženy v mnoha zemích.

Poslední zemí na světě, která dovolila ženám účast ve volbách, byla Saúdská Arábie. Poprvé tam ženy mohly volit a být voleny v prosinci 2015. Volby se sice týkaly jen místních rad, ale volit parlament v této zemi nemohou ani muži, neboť jeho členové jsou jmenováni králem.

První shromáždění na podporu práv žen se konalo v roce 1848 v USA. Účastnice sjezdu v Seneca Falls ve státě New York vyhlásily zásadu, že všichni muži a ženy jsou stvoření sobě rovna.

V roce 1869 byla založena významná organizace National American Woman Suffrage Association (Národní americká asociace za volební právo žen), která požadovala schválení ústavního dodatku o volebním právu žen. První ústavou, jež dává ženám volební právo, se stala ústava z roku 1889, kterou odhlasovali obyvatelé vznikajícího státu Wyoming.

Boj proti diskriminaci

V roce 1893 se stal Nový Zéland (tehdy ještě kolonie Velké Británie) první zemí, která přiznala volební právo ženám. Hned na začátku nového století jej následovala Austrálie. Prvními státy Evropy, jež poskytly ženám volební právo, se v letech 1906-1915 staly Finsko (tehdy autonomní součást Ruské říše), Norsko a Dánsko.

Významným podnětem pro boj za volební právo žen v Evropě byla první světová válka, během které mnoho žen muselo nahradit muže na frontě, staly se kvalifikovanými pracovními silami a zvykly si samostatně rozhodovat. Po válce, v období 1918-1920, získaly v některých zemích volební právo.

Ve Velké Británii bylo v 19. století uzákoněno několik reforem, jimiž byla v mnoha oblastech zrušena diskriminace. Volební právo ale bylo ženám i nadále upíráno. V roce 1903 vznikla nejradikálnější z raných ženských organizací, Women's Social and Political Union (Sociální a politický svaz žen). Jeho členky ( sufražetky) reagovaly na brutální policejní akce pomocí bojového umění bartitsu, ve kterém je školila Edith Garrudová. Vznikla třicetičlenná ochranka Bodyguards, která chránila nejvyšší představitelky hnutí. Později podnikaly i militantní akce, například pumové atentáty a připoutávaly se na veřejných místech řetězem k zábradlí. V roce 1918 získaly ženy částečné volební právo omezené na osoby starší 30 let. Stejného postavení jako muži dosáhly voličky teprve v roce 1928, kdy byla tato věková hranice snížena na 21 let.

V mnoha dalších zemích bylo ženám přiznáno volební právo teprve po druhé světové válce. V roce 1945 získaly volební právo ženy v Itálii, Francii a v Japonsku. Koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let následovala většina jihoamerických států. V Argentině se o poskytnutí volebního práva ženám zasloužila Eva Perónová.

Poslední zemí, která ženám přiznala volební právo, byla absolutistická Saúdská Arábie. Král Abdalláh jim ho přislíbil v roce 2011, poprvé měly možnost volit a být voleny do místních rad v prosinci 2015. Právo volit do parlamentu zde nemají ani muži, neboť jeho členové jsou jmenováni králem.

V Čechách bojovaly ženy na svá politická a občanská práva od druhé poloviny 19. století. Mezi nejvýznamnější osobnosti, které se o zisk volebního práva zasazovaly na přelomu 19. a 20. století, patřily Františka Plamínková a Alice Masaryková. První ženou zvolenou do českého sněmu byla v roce 1912 Božena Viková-Kunětická.

Dnem 31. ledna 1919 vstoupil v Čechách a na Moravě v platnost Řád volební v obcích Republiky československé (zákon 75/1919 Sb.), kterým bylo přiznáno právo volit do obecního zastupitelstva „...všem státním občanům Československé republiky, kteří mají náležitosti § 2 zák. z 19. prosince 1919, č. 663 Sb...", tj. včetně žen. Stejně tak mohly být ženy i voleny do obecních zastupitelstev. (Na Slovensku vstoupil zákon v platnost dnem 31. prosince 1920. Pro volební právo příslušníků branné moci a četnictva platil v Československu samostatný zákon.)

První ženou-starostkou zvolenou v Československu byla Anna Matoušková ve Vědomicích; zvolena byla v roce 1919 a funkci vykonávala 5 let.

Další zlom nastal v únoru 1920, kdy bylo v československé ústavě zakotveno, že ženy jsou politicky, sociálně a kulturně postaveny na úroveň mužům a náleží jim volební právo. První parlamentní volby, ve kterých měly ženy právo volit, byly volby do poslanecké sněmovny a senátu, které se konaly v dubnu 1920.

Volební právo části žen od roku 1873

Už roku 1873 bylo volební právo přiznáno některým ženám v habsburské monarchii tehdy novým volebním řádem (č. 41/1873). Vztahovalo se ovšem pouze na ženy, které vlastnily velkostatek, a samotná volba musela proběhnout pomocí zástupce.

(seznam není úplný)

1893 Nový Zéland

1902 Austrálie

1906 Finsko

1913 Norsko

1915 Dánsko, Island

1917 Rusko

1918 Německo, Polsko, Velká Británie, Rakousko, Litva

1919 Československo, Nizozemsko

1920 USA (19. dodatkem ústavy), Kanada

1921 Lotyšsko, Švédsko

1922 Irsko

1926 Turecko

1927 Uruguay

1929 Ekvádor

1931 Španělsko

1932 Brazílie

1934 Turecko

1941 Jugoslávie

1942 Dominikánská republika

1945 Francie, Japonsko, Itálie, Slovinsko, Maďarsko

1946 Argentina, Rumunsko

1948 Belgie

1949 Čína, Indie, Chile

1952 Mexiko, Řecko, Libanon

1956 Egypt

1960 Kypr

1962 Monako

1971 Švýcarsko (na federální úrovni; jednotlivé kantony tak učinily v letech 1958-1990)

1976 Portugalsko

1984 Lichtenštejnsko

1999 Katar

2005 Kuvajt

2011 Saúdská Arábie (pouze na místní úrovni, poprvé mohly ženy volit a být voleny až v roce 2015)

Mnoho žen zasedá v evropských parlamentech i zámoří. Ženy se prosadily i jako předsedkyně vlád. První předsedkyní vlády na světě byla Sirimavo Bandaranaike (Sri Lanka). Dalšími byly např. Indíra Gandíová, Golda Meirová, Margaret Thatcherová, Gloria Macapagal-Arroyová, Angela Merkelová, Iveta Radičová nebo Theresa May. Prezidentkami byly nebo jsou např. Zuzana Čaputová (Slovensko), Cristina Fernández de Kirchner (Argentina), Dilma Rousseffová (Brazílie), Kolinda Grabar-Kitarović (Chorvatsko), Dalia Grybauskaitė (Litva), Simonetta Sommaruga (Švýcarsko) a další.

Literatura

Tematická encyklopedie Larousse: Lidská společnost. 1. vyd. Svazek 6. Praha: Albatros, 2001. 446 s. .

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Organizovaná kampaň za volební právo žen začala v polovině 19. století. Ve dvacátých letech 20. století toto právo získaly ženy v mnoha zemích. Poslední zemí na světě, která dovolila ženám účast ve volbách, byla Saúdská Arábie. Poprvé tam ženy mohly volit a být voleny v prosinci 2015.

# data[].attributes.headline
Rok uzákonění volebního práva pro ženy v evropských zemích

# data[].attributes.subject
Rok uzákonění volebního práva pro ženy v evropských zemích