# data[].attributes.headline
Розгляньте портрет митця

# data[].attributes.subject
Розгляньте портрет митця

# data[].attributes.body
Що видається незвичним?

# data[].attributes.attachment_link.title
Ф. Петрарка - перший гуманіст Європи

# data[].attributes.headline
Постать митця...

# data[].attributes.subject
Постать митця...

# data[].attributes.body
Данте Аліг'єрі.

# data[].attributes.attachment_link.title
За що Данте двічі засудили до спалення на вогнищі, Одна історія

# data[].attributes.headline
Відвідайте...

# data[].attributes.subject
Відвідайте...

# data[].attributes.body
Експрес урок: Данте

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок: Данте

# data[].attributes.headline
Згадайте матеріал останніх  уроків І семестру.

# data[].attributes.subject
Згадайте матеріал останніх  уроків І семестру.

# data[].attributes.body
Дайте відповіді на запитання

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестування: Тест до теми "Література Середньовіччя"

# data[].attributes.headline
Прочитайте...

# data[].attributes.subject
Прочитайте...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПЕКЛО

ПІСНЯ ПЕРША
1] На півшляху свого земного світу
2] Я трапив у похмурий ліс густий,
3] Бо стежку втратив, млою оповиту.

4] О, де візьму снаги розповісти
5] Про ліс листатий цей, суворий, дикий,
6] Бо жах від згадки почина рости!

7] Над смерть страшну гіркіший він, великий, -
8] Але за благо те, що там знайшов,
9] Повім про все, що в пам'ять взяв навіки.

10] Недобре тямлю, як постав цей схов,
11] Бо сонність так оволоділа мною,
12] Що з певної дороги я зійшов.

13] Я опинивсь під пагорба стіною,
14] Яким кінчався неширокий діл,
15] Де острах ліг на серце пеленою.

16] Я вгору глянув і побачив схил,
17] Вже убраний у сонячне проміння,
18] Що надає людині свіжих сил.

19] Тоді помалу уляглось тремтіння,
20] Що не давало спокою мені
21] Всю ніч, коли блукав між страховиння.

22] Як той, хто у задишці голосній
23] На сушу вийшов, піною укритий,
24] І озирає вири навісні, -

25] Так і мій дух, не скінчивши летіти,
26] Зирнув назад і стежку оглядав,
27] Яка не дозволя нікому жити.

28] Тут я собі спочити трохи дав
29] І вирушив на гору незнайому,
30] А за опору нижчу ногу мав.

31] І от, коли вже йшов я по підйому,
32] Збіг леопард, моторний та верткий,
33] І шерсть рябіла плямами на ньому.

34] Моїх очей він не злякавсь, дерзкий,
35] І, заступивши шлях, став на сторожі,
36] І я подавсь униз, у діл низький.

37] А йшли хвилини ранішні, пригожі,
38] І сонце сходило з тим почтом зір,
39] Що з ним спахнули, як Любові Божій.

40] Схотілося у рух оздобить шир.
41] І дух надія звабила рожева,
42] Що скоро зникне цей плямистий звір.

43] Пора буяла навкруги квітнева,
44] Та я не вчув нічого, тільки ляк
45] Од вигляду уже близького лева.

46] І так, здалось, на мене йшов хижак,
47] Наїжившись, страшенно зголоднівши,
48] Що рух повітря вмить, здалось, закляк.

49] Ще вийшла люта й зла вовчиця вивши, -
50] її неутоленна худорба
51] Примушує людей конать збіднівши.

52] В очах її така була злоба,
53] Таке палало полум'я гаряче,
54] Що з страху шлях згубив я до горба.

55] І наче той, хто дивиться найпаче,
56] Куди б скарби багаті примостить,
57] А, їх утративши, - в розпуці плаче,

58] Такий був я, бо твар мене щомить,
59] Встріч ідучи, помалу відсувала
60] Туди, де сяйво сонця не звучить.

61] Коли ж моя нога на діл ставала,
62] Явився хтось, у кого зір потух,
63] Мовчанка ж довга голос відібрала.

64] В безлюдді я його побачив рух.
65] "Врятуй! - була мольба моя єдина, -
66] Байдуже, чи людина ти, чи дух!"

67] Він мовив: "Не людина; був людина;
68] В Ломбардії мій батько оселивеь,
69] У Мантуї - моя там батьківщина.

70] Во время Юлія я народивсь,
71] Хоч пізно; жив я в Августовім Римі,
72] Коли ще лжебогам народ моливсь.

73] Я був поет, пісні складав любимі,
74] Як славний син Анхізів з Трої втік,
75] А Іліон упав в огні та димі.

76] Та чом вертаєш і в журбі поник?
77] Чого не йдеш на горб, де корениться
78] Солодке джерело чудесних рік?"

79] "Чи не Віргілій ти, чи не криниця
80] Широкоплинних мовних вод ясних? -
81] Спитав я й став, щоб в шані поклониться, -

82] О світло й честь усіх співців земних,
83] Ти зваж на захват мій, на шанування
84] Твоїх безсмертних творів видатних.

85] Ти вчитель мій, моє уґрунтування,
86] У тебе я знайшов на все життя
87] Той гарний стиль, що дав мені визнання.

88] Ти бачиш твар, що втік од неї я?
89] Рятуй мене ти, мудрецю славетний,
90] Бо в серці й жилах кров тремтить моя".

91] "Хай буде інший шлях тобі прикметний, -
92] Він одповів на жалісні слова, -
93] Щоб ти мерщій покинув діл цей шпетний.

94] Повз твар, яка, голодна, завива,
95] Не прослизне і найспритніший дока:
96] Хто мимо йде, усіх вона вбива.

97] Лиха вона з природи та жорстока;
98] Наївшись, голоднішою стає
99] Й ненатлого не насищає ока.

100] Із звірами відгулює своє
101] Без міри; та надія на Хорта є,
102] Що він цю твар таки, нарешті, вб'є.

103] Про нього скажуть: скарбів не ковтає,
104] В любові, мудрості й чесноті зріс.
105] І ґрунт між Фельтро й Фельтро доглядає.

106] Він за Італію зведе свій спис, -
107] Заради ж неї дівчина Камілла
108] І Евріал умерли, й Турн, і Ніс.

109] І як би не тікала твар немила,
110] Він в Пекло зажене її, на дно,
111] Звідкіль її жадоба приманила,

112] А звідсіля, - надумав я одно, -
113] Я поведу тебе, де залягають
114] Місця, які я взнав уже давно.

115] Почуєш ти, як в розпачі благають
116] Там духи з зойком та з ламанням рук,
117] Повторну смерть на себе накликають.

118] Побачиш тих, хто між вогненних мук
119] Таємно тішиться у сподіванні
120] Колись піднестись до блаженних лук.

121] А схочеш в висі злинути останні, -
122] Душі, достойнішій за мене, здам
123] До ніжних рук тебе при розставанні.

124] Бо той, хто звіку владарює там,
125] Мене, що бився у ворожій раті,
126] Й тих, хто зі мною, не пуска й до брам.

127] А в тронній владаря світів палаті
128] Усе пристойне пишному кошу,
129] Щасливий той, хто буде там на святі!"

130] І я йому: "Поете, я прошу,
131] Ім'ям Христа, якого ти не відав,
132] Все зло й все гірше хай тут полишу,

133] Ти ж покажи усе, про що повідав:
134] Хай браму бачу я з Петром святим
135] І тих, хто в муках та скорботі знидів".

136] І рушив він, а я - слідом за ним.

ПІСНЯ ДРУГА
1] День одійшов; з натомленої спини
2] Всього живого тягарі земні
3] Тьма поскидала; тільки я, єдиний,

4] Все готувавсь до мужньої борні
5] З трудною стежкою з нестерпним жалем;
6] Та вірна пам'ять сил додасть мені.

7] О музи, хай ваш хист сіяє палом,
8] О думко, що я бачив, запиши
9] І передай навік людським скрижалям.

10] І я: "Поете, спершу ти ріши,
11] Якщо ти хочеш скрізь мене проводить,
12] Чи доблесть є на те в моїй душі?

13] Співав ти: батько Сільвіїв зіходить
14] Ще тлінний та минущий в світ тривкий,
15] Зберігши чуйність, що в живому бродить.

16] Коли ж противник всяких зол палкий
17] Був добрий з ним, передбачавши славу
18] Його діянь, і хто він, і який,

19] То мудрий відзнача його по праву:
20] Обранець неба вишнього добра,
21] Рим породив він та його державу,

22] А той же й та (це істина стара)
23] Засновані, щоб стать святим престолом
24] Наступникам апостола Петра.

25] Ця путь, розцвіченим твоїм глаголом
26] Прославлена, причиною в віках
27] Була його звитязі й папським столам.

28] Сосуд обрання теж у цих полях
29] Пізніше був, щоб дать підпору вірі,
30] Яка спасіння відкриває шлях.

31] А я чого піду? Хто пустить в мирі?
32] Ніякий не Еней, не Павел я,
33] На цю я честь не варт ні в якій мірі.

34] Коли ж спуститись знаджує земля,
35] То чи не здасться спуск мій божевіллям, -
36] Для мудреця ясніша мисль моя".

37] Мов той, хто раптом виниклим зусиллям
38] Занедбує намічені діла
39] Й прощається з готовим вже справиллям,

40] Вчинив і я: де схил чорнила мла,
41] У думці справа та пішла вся прахом,
42] Що з запалом розпочалась була.

43] "Я бачу у словах, повитих жахом, -
44] Сказала тінь, вся - благородний чар, -
45] Що ти в душі пройнявсь побожним страхом.

46] Він обсипа людину, мов той жар,
47] Примушуючи подвигу зректися,
48] Як мур уявлений спиняє твар.

49] Щоб міг від остраху ти відмогтися,
50] Скажу, чом став твоїм я ватажком,
51] Щоб знав, коли в мені жалі знялися.

52] Був з тими я, хто між добром і злом,
53] Як пані кликнула щонайгарніша,
54] І їй скоривсь я серцем і умом.

55] І от до мене над зорю ясніша
56] Звернула очі й голос чарівний;
57] Лиш в ангелів розмова лагідніша:

58] "О мантуанська чемна душе, чий
59] На цілу землю розголос лунає
60] Й лунатиме, аж поки світ живий.

61] Мій друг, що дружби з долею не має,
62] На прикрому безлюдному горбі
63] Дорогу втратив і в страху вмирає.

64] Боюсь, щоб не накоїв зла собі,
65] Щоб з поміччю, бува, не опізнитись, -
66] За нього, чула, й небо у журбі.

67] Іди, щоб там найшвидше опинитись
68] І мудрим словом стань його втішать;
69] Мені з турбот допоможи звільнитись.

70] Я - Беатріче, я кажу рушать,
71] Прийшла я з місць, куди вернутись хочу,
72] Любов мені звеліла це сказать.

73] Я піднесу тобі хвалу пророчу,
74] Як стану перед Господом святим".
75] Замовкла, й мову я почав урочу:

76] "О пані благосна, єдина, з ким
77] Наш людський рід всі перевищив твори,
78] Які під небом зібрані низьким!

79] Так уподобав я наказ твій скорий,
80] Що, все здійснивши б, думав, що не встиг, -
81] І зайвими були б його повтори.

82] Але скажи, це хто тобі поміг
83] У глиб землі без остраху пускатись,
84] Звідкіль усяк тікав би скільки міг".

85] "Щоб міг за словом довго не шукатись, -
86] Сказала, - стисло відповім одне,
87] Чом не боюся я сюди спускатись.

88] Того боятись треба, головне,
89] Що позбавля когось життя й спокою, -
90] Все ж інше анікому не страшне.

91] Ласкавий Бог створив мене такою,
92] Що ваша скорб повз мене промина,
93] Що я - поза пожежею яркою.

94] Та в небі благородна є жона;
95] Того жалівши, хто підпав блуканням,
96] Вмолила Вишнього Суддю вона,

97] Звернулась до Лючії із благанням,
98] Сказавши: "На людину ту малу
99] Ти зглянься й огорни її сіянням".

100] Знайшла мене Лючія, ворог злу,
101] Де ми сиділи з древньою Рахіллю,
102] Й сказала: "Справжню Богові хвалу

103] Знось, Беатріче, і зарадь зусиллю
104] Того, хто любить так, що став на згин,
105] Піднявшись вище над людською цвіллю!

106] Чи ти не чуєш, як там стогне він?
107] Чи ти не бачиш, як зо смертю б'ється
108] Між хвиль, грізніших од морських пучин?"

109] Ніхто на світі палко так не рветься
110] До радості і не тікає бід,
111] Як я, зачувши, як те слово ллється.

112] Прийшла звідтіль, де сяє небозвід
113] Я, пісні ввірившись твоїй урочій,
114] Яка вславля тебе й слухацький рід".

115] Сказавши так, звела на мене очі,
116] Де сльози струменіли в чистоті,
117] І я стежки знайшов якнайкоротші.

118] Прибув до тебе на прохання ті
119] І врятував од звіра, що з'явився
120] Тобі на цій великій висоті.

121] Та що тобі? Чого, чого спинився?
122] Чого на серці підлий страх тяжкий?
123] Чого в тобі сміливий дух смутився?

124] І це тоді, коли святі жінки
125] У небі втрьох клопочуться про тебе,
126] Я ж блага обіцяю дар такий?"

127] Мов квіт, в нічнім морозі, як в погребі,
128] Побитий, похиляє вниз чоло
129] Й знов оживає у ранковім небі,

130] Так я відчув, що стомлення спливло,
131] І вигукнув із серцем посмутнілим,
132] Мов той, до кого звільнення прийшло:

133] "О преблага, з якою став я смілим,
134] І ґречний ти, що зразу ж поспішив
135] І підійшов до мене з словом милим,

136] Ти так мені бажання прищепив
137] Рушати краєм тим жахним, немирним,
138] Що до своїх вернувсь я перших слів.

139] Іди ж, пойнятий захватом надмірним,
140] Ти - проводир, ти - пан, учитель - ти".
141] Сказав я й слідом за поетом мирним

142] Ступив на шлях лісистий і крутий.

ПІСНЯ ТРЕТЯ
1] "Крізь мене йдуть до міста мук найтяжчих,
2] Крізь мене йдуть до мучень і заков,
3] Крізь мене йдуть між поколінь пропащих.

4] Суд правий вів творця моїх будов:
5] Звели мене Могуття, що все родить,
6] Найвища Мудрість і Першолюбов.

7] Лиш після мене світ став брами зводить.
8] Ніщо не вічне, я ж на всі віки.
9] Лишайте сподівання всі, хто входить".

10] Із чорних літер напис я такий
11] Побачив на вершку хмурної брами
12] Й сказав: "Учителю, о жах який!"

13] І він, немов господар над думками:
14] "Лишатись легкодухість має тут,
15] І має вмерти дрож перед страхами.

16] Як обіцяв я, ми прийшли в той кут,
17] Де скорбні тіні можеш ти уздріти,
18] Що розуму збулись блаженних пут".

19] Він руку дав мені, і я зогрітий
20] Був усміхом спокійного лиця, -
21] Й повів у глиб, у таїну повитий.

22] Такі зітхання й лемент без кінця
23] Почулись у беззорянім склепінні,
24] Що струмом сліз облився раптом я.

25] Усі наріччя, мови старовинні,
26] Репетувань і ремствувань слова
27] У плесках рук, у вигуках, хрипінні, -

28] Зливались в гамір, що завжди трива
29] У цьому місці, крутячись всечасно,
30] Немов пісок, що вихор порива.

31] Мені тоді зробилося так жасно,
32] Що мовив: "Волю ти мою вволи,
33] Скажи, хто мучиться отак злощасно?"

34] І він: "На животіння це прийшли
35] Ті, що зірок, мізерні, не хапали,
36] Жили собі без гани, без хвали.

37] А поряд - ангели, що з висі впали
38] Ті, недостойні, і не вороги,
39] Й не слуги Божі, лиш за себе дбали,

40] Щоб вигляд не темнився дорогий,
41] їх з неба гнано, пекло ж браму стисло,
42] Щоб гріх не вихваляв свої борги".

43] І я: "Учителю, що там нависло
44] Й над нами закрутило круговерть?"
45] Він одповів: "Про це скажу я стисло:

46] Вони вже не надіються на смерть
47] І так ненавидять роки пропалі,
48] Що чорні заздрощі їх повнять вщерть.

49] Ніхто за них не згадує в печалі,
50] І Ласка, й Суд їх зневажають так,
51] Що й ти не говори, поглянь і - далі!"

52] Я, зиркнувши, побачив: в небі знак
53] Летів, кружляючи, і зупиниться,
54] Як видалось мені, не міг ніяк.

55] За ним така неслася плетениця
56] Померлих душ, що я й не уявляв,
57] Як стільки встигло смерті причаститься.

58] По тому, як вже декого впізнав,
59] Побачив я того з нероб неплідних,
60] Хто зрікся, страхопуд, великих справ.

61] Я зразу ж зрозумів, що бачу бідних
62] Перед собою неярких нікчем,
63] І Богу, й ворогам його огидних.

64] Вони, з яких ніхто не жив живцем,
65] Тут прудко бігли, всі в укусах, голі,
66] Над ними ж - оси й ґедзі тьмою тем.

67] Поривши лиця, кров стікала долі,
68] Усуміш із слізьми на ґрунт масний,
69] Де жовті черви кублились поволі.

70] Поглянув далі, й натовп голосний
71] Побачив я край буйного потоку
72] Й спитав: "Учителю, ти поясни,

73] Щоб знав я, чом вони із цього боку
74] На той всі прагнуть перейти мерщій,
75] Як бачу, хоч у тьмі й не видно оку".

76] І він мені: "Одвіт почуєш мій,
77] Коли зупинимо свої ми кроки
78] На Ахероновій косі журній".

79] Стараючись не завдавать мороки
80] І волю дати боячись словам,
81] Я мовчки йшов на край ріки широкий.

82] І човен ми побачили, а там
83] Почварний дід, роззявивши пащеку,
84] Горлав: "Ой горе, злобні душі, вам!

85] Вже годі мріять про зорю далеку,
86] Я тут, з човном, щоб вас перевезти
87] У вічний морок, в холоднечу, в спеку!

88] А ти, живий, од мертвих геть коти
89] Назад, де скоро вже розквітне травень! -
90] Та, бачивши, що я не хочу йти,

91] Додав таке: - Ти краще іншу гавань
92] І легший човен зразу обирай;
93] Моє судно важке тобі для плавань".

94] І вождь йому: "Хароне, не займай!
95] Так хочуть там, де все зробити можуть
96] Чого захочуть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Божественна комедія - Данте Аліг'єрі, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ПЕКЛО ПІСНЯ ПЕРША 1] На півшляху свого земного світу 2] Я трапив у похмурий ліс густий, 3] Бо стежку втратив, млою оповиту. 4] О, де візьму снаги розповісти 5] Про ліс листатий цей, суворий, дикий, 6] Бо жах від згадки почина рости!

# data[].attributes.headline
Скорочений варіант поеми

# data[].attributes.subject
Скорочений варіант поеми

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Головний герой поеми поет Данте починає свою подорож із темного, страшного лісу. На його шляху з'являються перешкоди - алегорії людських вад: леопард, лев і вовчиця. Беатріче посилає йому на допомогу улюбленого поета Вергілія, автора поеми "Енеїда". Він буде поруч із Данте протягом мандрівки по Пеклу. Поет спочатку навіть злякався, але зібрав рештки рішучості, і вони вирушили до брами.

"Крізь мене йдуть до міста мук, найтяжчих,

Крізь мене йдуть до мучень і заков,

Крізь мене йдуть між поколінь пропащих.

Суд правий вів творця моїх будов:

Звели мене Могуття, що все родить,

Найвища мудрість і Першолюбов.

Лиш після мене світ став брами зводить.

Ніщо не вічне, я ж на всі віки.

Лишайте сподівання всі, хто входить".

Поети ввійшли й побачили душі людей, які за життя не робили ні добра, ні зла.

Хорон, який перевозить мертвяків, не хотів брати Данте, але Вергілій умовив його.

У першому колі (Лімб) знайшли притулок нехрещені та язичники, а серед них Гомер, Горацій, Овідій - їх доля тільки сумувати.

У другому колі були порушники шлюбної вірності. Мінос хвостом визначає місце грішника. Франческо да Ріміні розповіла історію свого кохання до Паоло. Серед тих грішників побачив Данте й Клеопатру і Єлену.

Вхід до третього кола закриває триголовий пес Цербер. Серед примар і бруду, під сильною зливою знаходяться ненажери. Демон Плутос загородив вхід до кола скупих і марнотратників. Мандрівники підійшли до вежі, оточеної водою. Човняр Флегій перевіз їх до пекельного міста Діт, хоча фурії загрожували поетам. Побачили там відкриті могили політичних противників.

У шостому колі мучилися єретики, в іншому поясі - насильники, брехуни, безбожники.

Вхід до сьомого кола закривали три кентаври, які не давали душам вийти з киплячої кров'ю річки. Там були тирани й розбійники, в яких весь час влучали стрілами кентаври. В одному з поясів побачили самогубців, над якими знущаються навіть мертвяки. У восьме коло поетам допоміг пробратися хвостатий Геріон. У десяти ровах цього кола можна було зустріти спокусників, зведениць, підлесників, повій. Їх били батогом, тримали в "калі зловонному". Пророчиці були там німі, скрючені. Злодіїв там кусали змії, а іноді відбувалися страшні метаморфози: змій ставав людиною, а якийсь злодій - змієм. Люди, що підбурювали інших, каралися важким мечем.

Колодязь з'єднує восьме коло Пекла з дев'ятим, у якому страдали гіганти. На дні криниці вони побачили тих, що зрадили рідних, батьківщину, однодумців. На дні крижаного озера зустріли й Каїна, Ганелона, а також Брута, Юду й Касія, які були в пащах Люцифера. Поети протиснулись в щілину, через яку піднялись на поверхню й побачили зорі. Потім вийшли до підніжжя Чистилища.

Чистилище височіло серед океану. На вершині цієї гори - Земний Рай, де жили до гріхопадіння Адам і Єва.

Данте зі своїм мудрим учителем у передчистилищі зустріли ангела-стерничого. Побачили там душі вмерлих, не примирених із церквою. Серед них була душа короля Манфреда. Він просить, щоб Данте, коли повернеться на землю, розповів, що Манфред не в Пеклі.

Серед недбалих і загиблих не своєю смертю були й представники гібелінів, багато представників Італії. Далі вони потрапили в Долину земних володарів, побачили вічну боротьбу зі змієм. Данте заснув, а до нього з'явилася Лючія, щоб взяти "того, над ким панує сонна мрія". Раптом з'явився ангел, перед яким Данте впав на коліна. "Вісник праведної слави".

Сьома "глаголями" чоло списав

Мені вістрям меча він і: "Ці плями

Подбай в дорозі стерти!" - проказав.

Мандрівники потрапили до першого кола Чистилища, де були пихаті й відмолювали свої гріхи. Бачать на стінах зображення покарання за. пиху й гордість. Була серед них і Ніоба, яка, маючи сімох синів і сімох дочок, сміялася з Латони, що в тієї тільки двоє дітей. Боги повбивали всіх її дітей, а сама Ніоба закам'яніла з горя. Була там і ткаля Арахна, яка насмілилася змагатися з Мінервою і стала павуком.

У другому колі були заздрісні, яким подавали приклади великодушності, а також приклади покараних заздрощів. Особливо яскраві два приклади: Каїн, який убив із заздрощів брата Авеля, та Аглавра, яка заздрила своїй сестрі Ерсі.

У третьому колі гнівливі на прикладах лагідності очищалися. Вер-гілій викладає своєму учневі вчення про любов як джерело добра і зла, а саме: любов, що завдає зла іншим (пиха, заздрощі, гнів), недостатня любов до несправжніх благ (байдужість) і надмірна любов до несправжніх благ (користолюбство, обжерливість, любострастя).

У четвертому колі ледачі наслідували приклади рідкісної швидкості й жалюгідних лінощів. Символічний сон Данте про жінку - "недоріка, кульгава, косоока та без рук". Тут з'явився ангел, "змахнув пером по лобі й наді мною, "блаженні плачущії, з їх-бо сліз,- сказав,- зросте їм радість супокою"". Показав їм шлях у п'яте коло, де були скупі, які очищалися на прикладах бідності, щедрості та огидних скупощів. Раптом почули, що двигтить гора. Мандрівники почали молитись. Пізніше зрозуміли, що, коли якась душа закінчує строк свого перебування на горі Чистилища, то Бог забирає її на небо. Ця подія відмічається отим поштовхом і спільними співами тіней. У шостому колі обжерливі отримували приклади стриманості, а в сьомому любострасні очищалися на прикладах чистоти. Найчистішим образом є діва Марія, яка сказала ангелу: "Не знаю мужа", коли той повідомив, що вона скоро народить сина. Особливо карається содомство, а також Пасіфая, яка була по-тваринячому нестримана. Перед входом до Земного Раю Вергілій попрощався з Данте, порадивши йому прийняти "корону й митру на чоло як знаки влади".

Пройшовши через Божественний ліс, підійшов до двох потоків. Річка Лета знищує пам'ять про вчинені гріхи, а Євноя воскрешає в людині спомин про всі її добрі діла. Далі Данте спостерігав алегоричну процесію, або Тріумф церкви. Перед ним пройшли образи з Старого та Нового Заповіту. Потім з'явилась Беатріче, яка буде далі проводити Данте. Вона вразила поета так, як колись - вперше. Дорікнула його, що він "піддався суєті земній" - був невірний Беатріче і як жінці, і як вищій мудрості. Вона наказує поетові розповісти людям про побачене.

Данте омився в чистих водах ріки і вступив до Раю. Спочатку вони потрапили на Місяцеве небо. Звернув увагу на плями на Місяці, які народна фантазія передає як постать Каїна з оберемком хмизу на плечах. Там перебували духи, що зламали обітницю. Зокрема чорниці, яких насильно було видано заміж. Беатріче вгадує думки Данте і пояснює поетові незрозуміле, сумнівне. Пояснює, що новий обіт має бути суворішим за попередній.

Потім вони потрапляють на друге небо - Меркурієве. Там знаходяться духи, які пройшли через чистилище. Поет чув "ніжні голоси окіл".

На третьому Венериному небі духи велелюбних. Вони всі рухаються, але залежно від доступного їм споглядання Бога. У Данте виникає запитання: чому діти рідко коли схожі на батьків? Отримує відповідь: кружіння світил впливає на людську природу, виконує своє призначення.

На четвертому небі - небі Сонця - були духи вчених: душа Фоми Аквінського, філософа й богослова, його вчителя Альберта Великого. Підкреслюється марнота земних турбот, порівнюється мудрість Соломона та Христа, неспроможність людей вивчати та розуміти Святе Письмо та міркувати про будь-чиє спасіння.

Знову Данте був охоплений звуками прекрасного співу. Чарівна Беатріче показала шлях на нове, п'яте небо, Марсове, на якому поет узрів духи військових у вигляді світного хреста. Освітилося багато чого, зрозумів марність шляхетного походження, проблеми чвар і розбрату, які тягнуть за собою злигодні вигнання. Пройшовши Марсове небо, поет помітив, як "Юпітер сріблом в розводах золотих засяв". На шостому небі Данте вислухав промову небесного орла про необхідність віри для спасіння, що жодна душа не потрапить у Рай, якщо не має віри в Христа. А віра без добрих християнських справ також є фальшивою.

На сьомому, Сатурновому, небі були духи споглядальників, які вирішують проблему призначення долі наперед. Поет з Беатріче почали розмову про те, що занепадають монастирі, а "люди в рясах - як в лантухах мука, що черв псував". Поки мандрівники говорили про земні гріхи та. суєту, потрапили вони на восьме, Зоряне небо. А Землю він побачив здалеку як "нікчемну крапку із морів та гір, геть сповнену всю дикощів пихатих". На Зоряному небі вони спостерігали тріумф Христа, оточеного "яскравим сяйвом дужним".

Потім почув прекрасний спів, то "оспівувалась пресвята Марія". Поетові там довелося давати відповідь Петрові - про віру:

Я вірю в три особи вічно сущі

І в сутність їх троїсту і одну;

про надію - апостолу Якову:

Надія,- я сказав,- ждання то певне

В прийдешнім слави; благосний вінець -

Їй ґрунт, як і життя безгрішне кревне.

Третій апостол - Іоанн запитав про любов:

Найвищого святого блага храм -

То альфа і омега книг, що втішив

Себе я ними, бо любов зрю там,

Тобто вся любов поета спрямована до Бога.

На дев'ятому, Кристалічному, небі Данте зіставляв небесну красу й земну потворність як символи духовного та матеріального світів. Зачарований був поет узгодженістю між системою небес і побудовою дев'яти кіл, гармонією небесної ієрархії. Беатріче продовжує розмову з поетом про занепад церкви, ницість священиків:

Христос апостолам не дав наказу:

"Ідіть і проповідуйте брехню",-

До неї в них він виховав відразу.

Десяте, Палаюче небо було нематеріальне. Величезне яскраве світло лилося з усіх боків, то світло Божої любові, ласки, істини. Світло мало дивну будову, яка нагадувала досконалу троянду: у самому центрі був Бог, а на пелюстках були блаженні душі. Оточена троянда іскрами, які є літаючими ангелами.

Беатріче повернулося на своє місце - "на третю лаву у найвищім крузі", де були також Марія, Рахіль, Єва. Навпроти Марії знаходився Іоанн Хреститель, там також були Адам, Мойсей, апостол Іоанн.

Закінчується поема молитвою на честь великої вічної любові Бога, "Любов, що водить сонце й зорні стелі".

115 В глибокій ясноті переді мною

Явилися із світла троє кіл

Трьох кольорів з об'ємністю одною.

118 Одне - відбиток другого всіх сил,

Немов Іріда близ Іріди стала,

А третє йде вогнем з обох світил.

121 Який ти куций одяг надівала,

Безсила мисле, проти ж тебе річ

Іще куцішою себе являла.

124 О вічний блиску, що шляхом сторіч,

Самоосяжний, самоосягаєш

Й, осягнутий, собі зориш устрі!

127 На колі, що відбитий в ньому сяєш,-

Коли його я зором перебіг,-

Бо ти навколо сяйвом освяваєш,

130 Де завертав унутрішній поріг,

Мені немовби з нас малюнок здався,

І наче барки власні він зберіг.

133 Мов геометр, який старанно брався

За вимір площ і ліній колових,

Але, засад не маючи, стерявся,-

136 Такий став я при дивинах нових:

Хотів уздріть, як образ той у колі

Розміщено, як скріплюється їх.

139 Були ж у мене крила надто кволі;

Але яскравість сяйва тут прийшла,

І міць зростала розуму і волі.

142 Уяву сила зрадила була,

Та, мов колеса, ясні і веселі,

Жадобу й волю долі повела

145 Любов, що водить сонце й зорні стелі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Данте Аліг'єрі - Божественна комедія (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Головний герой поеми поет Данте починає свою подорож із темного, страшного лісу. На його шляху з'являються перешкоди - алегорії людських вад: леопард, лев і вовчиця. Беатріче посилає йому на допомогу улюбленого поета Вергілія, автора поеми "Енеїда". Він буде поруч із Данте протягом мандрівки по Пеклу.

# data[].attributes.headline
Прогляньте...                 Що зацікавило?

# data[].attributes.subject
Прогляньте...                 Що зацікавило?

# data[].attributes.body
Буктрейлер "Божественна комедія" Данте Аліг'єрі

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер "Божественна комедія" Данте Аліг'єрі

# data[].attributes.headline
Перевірте себе...

# data[].attributes.subject
Перевірте себе...

# data[].attributes.body
Дайте відповідь на запитання, скриншот або фото оцінки надішліть вчителю

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестування: Данте "Божественна комедія"

# data[].attributes.headline
Подумайте...

# data[].attributes.subject
Подумайте...

# data[].attributes.body
Висловіть свою думку.

# data[].attributes.headline
Запам'ятай терміни...

# data[].attributes.subject
Запам'ятай терміни...

# data[].attributes.headline
Підсумуємо...

# data[].attributes.subject
Підсумуємо...

# data[].attributes.body
Анкета твору.

# data[].attributes.headline
Доба Відродження

# data[].attributes.subject
Доба Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
кошова валентина

# data[].attributes.attachment_link.title
Доба Відродження

# data[].attributes.headline
Загальні відомості про епоху

# data[].attributes.subject
Загальні відомості про епоху

# data[].attributes.body
Доба Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Скубенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Доба Відродження

# data[].attributes.headline
Живопис Відродження

# data[].attributes.subject
Живопис Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
НМЦ вищої та фахової передвищої освіти

# data[].attributes.attachment_link.title
Живопис епохи Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна література. Львів

# data[].attributes.attachment_link.title
Відродження (8 клас)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Іванова

# data[].attributes.attachment_link.title
Епоха Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонардо да Вінчі (укр.) Від середньовіччя до Відродження

# data[].attributes.attachment_link.title
Одна історія. За що Леонардо да Вінчі здобув світове визнання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Наука Доби Відродження (укр.) Від середньовіччя до Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Середньовічні освіта й наука (укр.) Від середньовіччя до Відродження

# data[].attributes.headline
Ще трохи інформації...

# data[].attributes.subject
Ще трохи інформації...

# data[].attributes.body
Прогляньте відеоматеріали.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наташа Мосненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Мистецтво ренесансу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Архітектура Високого Відродження (укр.) Від середньовіччя до Відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 2+2

# data[].attributes.attachment_link.title
Загублений Світ розгадав Код да Вінчі

# data[].attributes.headline
Яка ж музика епохи Відродження?

# data[].attributes.subject
Яка ж музика епохи Відродження?

# data[].attributes.body
Прогляньте відеоматеріали

# data[].attributes.attachment_link.title
Музика доби Відродження (передумови та розквіт)

# data[].attributes.headline
Таємниця Джоконди. До

# data[].attributes.body
Таємниця Джоконди. Документальні фільми українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця Джоконди. Документальні фільми українською

# data[].attributes.headline
4 обличчя Мони Лізи -

# data[].attributes.body
4 обличчя Мони Лізи - офіційний трейлер (український)

# data[].attributes.attachment_link.title
4 обличчя Мони Лізи - офіційний трейлер (український)

# data[].attributes.body
Прогляньте відеоматеріали

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Венничук

# data[].attributes.attachment_link.title
Музична культура епохи Відродження

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з відео матеріалами.

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з відео матеріалами.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Литвиненко. Аудіокниги. Шкільна програма.

# data[].attributes.attachment_link.title
Франческо Петрарка// Шкільна програма 8 клас.

# data[].attributes.headline
Опрацюйте біографію,

# data[].attributes.body
Опрацюйте біографію, визначте ключові моменти життя митця

# data[].attributes.attachment_link.title
Франческо Петрарка: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Франческо Петрарки — читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.headline
Історія великого кохання

# data[].attributes.subject
Історія великого кохання

# data[].attributes.body
Це цікаво знати...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Великий поет європейського Середньовіччя, один з тих, хто стояв біля початку та закладав основи епохи Відродження, незрівнянний Франческо Петрарка (1304-1374) своєю славою багато в чому зобов'язаний прекрасн ій муз і - Лаурі де Новес (1301-1348). Ця жінка підкорила серце поета і надихнула його на створення неповторних сонетів, які до цього дня вважаються зразком жанру.

Благословенні місяць, день і рік,
Пора, година, край, містина мила,
Коли краса її очей сп'янила
Мене, і став я бранцем їх повік.
Ф. Петрарка
Прекрасна жінка стала музою, мрією поета у вічності. І навіть коли турботи і вік спотворили її прекрасне обличчя глибокими зморшками, Франческо Петрарка і тоді любив свою Лауру. Чим більше вона старіла, тим більше він захоплювався її жіночністю і чарівністю. Вона і в старості була для нього прекрасна. Петрарка згадував, що Лаура володіла винятковою красою, але, крім того, він по своїй волі наділяв її високою духовністю та моральністю.
Ідеальні душевні риси героїні в поезії Петрарки стали тим грунтом, на якому благодатно розр ослась жорстка суперечка між літературознавцями, які вивчають життя поета. Одні стверджують, що Лаура - всього лише ідеальний образ, що склався в уяві великого письменника, так би мовити жінка-міф. Інші не сумніваються, що Лаура реальна і Петрарка був насправді пристрасно в неї закоханий все життя.
Вони зустрічалися на вулицях Авіньйона, в церквах, на службах, і закоханий Франческо, не сміючи відвести від своєї музи очей, дивився на неї, поки вона йшла під руку з чоловіком. За всі роки зустрічей вони не обмовилися жодним словом. Але кожного разу, помітивши звернений до нього ніжний теплий погляд Лаури, щасливий поет повертався додому і до ранку писав присвячені їй сонети. Чи знала Лаура про його почуття? Чи могла знати вона, що навічно пов'язана з одним із найвеличніших поетів світу? Що через століття нащадки будуть називати її ім'я, як символ безроздільного кохання чоловіка до жінки?

Доля Лаури невідома. Чи була щаслива вона в сімейному житті? Чи л юбила свого чоловіка? Чи помічала трепетний і закоханий погляд поета, який зустрічався з нею на жвавих вулицях Авіньйона? Чи могла здогадуватися вона про почуття чоловіка, який так ніколи і не відкрив їй свого серця? Цього ми ніколи не дізнаємося.
Лаура померла 6 квітня 1348, коли лютувала в Європі чума. Саме в той день, коли двадцять один рік тому вперше побачив свою музу і оспівав її поет. Довго і болісно переживав Франческо Петрарка смерть коханої. Закриваючись ночами в кімнаті, при тьмяному світлі свічки він оспівував прекрасну Лауру в сонетах:

Ні зоряних небес мандрівні хори,
Ні вітрокрилі в морі байдаки,
Ні в полі збройних лицарів полки,
Ні звіра красного глибокі нори,
Ні вісті, що приходять через море,
Ні строф любовних точені рядки,
Ні в ароматах свіжої луки
Співання дам, що тішать наші зори, -
Ніщо мого вже серця не торкне:
Свій день і сонце втратило, трудне.
І все для нього мороком укрите.
Журбою стали довгі дні мої:
Я кличу смерть, бо прагну ту зустріти,
Що був би краще не стрівав її.
Ф. Петрарка

Після смерті Лаури рукою Петрарки були написані "Вірші на смерть мадонни Лаури", "Тріумф смерті". "Тріумф слави".

Франческо Петрарка пережив свою кохану на двадцять шість років. Але і після її смерті він любив Лауру все так само захоплено і трепетно, присвячуючи їй, що вже пішла з цього світу, прекрасні сонети, всього близько чотирьохсот. Всі вони були зібрані в "Канцоньєре" ("Книзі пісень"), яка є найзнаменитішим твором поета.

За однією з версій, Лаура де Новес є прабабусею славнозвісного маркіза де Сада (Вона була жінкою герцога Гуго ІІ де Сада). Маркіз пишався своїм родинним зв'язком з оспіваною в піснях прекрасною жінкою і стверджував, що вона з'являється йому в снах. Під час французької революції маркізові вдалося врятувати останки Лаури від вандалізму натовпу.

...Що раз колись до нього усміхнулась,

А в другий раз пройшла, не глянувши на нього,

А в третій раз на неї він дивився,

Коли вона в труні лежала нерухома.

Вона була для нього наче сонце,

Що світло, радощі й життя дає,

Не знаючи, кому дає ті дари.

І хоч зайшло те сонце променисте,

Він не забув його ні в темряві понурій,

Ані при хатньому багатті привітному,

Ні на землі, ні в пеклі, ні в раю

Він не забув своєї Беатріче.

Вона одна в піснях його панує,

Бо в тій країні, де він жив душею,

Він іншої дружини не знайшов.

Він заквітчав її вінцем такої слави,

Якою ні одна з жінок ще не пишалась.

Безсмертна пара Данте й Беатріче,

Любов питає: "А чи справді може

Така з'явитись серед смертних дів?"

Таж бог небачене створить хотів -

Це ясно всім, хто лиш на неї гляне.

Біліє перламутром личко гоже,

І свіжість, і шляхетність кольорів.

Творець лише у ній одній зумів

З'єднати всі красоти без догани.

З її очей Кохання полум'яне

Вціляє в очі кождому, хто їй

Наважиться послати погляд свій,

І серце нещасливцю тому в'яне.

В її устах малюється Любов,

Хто глянув раз, не сміє глянуть знов.

(Данте Аліг'єрі "Нове життя" [КАПЦОНА ПЕРША])

Один із найвідоміших поетів, вчених, філософів і політиків, автор "Божественної комедії", яка до цих пір вражає сучасників, великий Дуранте Аліг'єрі, більш відомий світові як Данте, з ранніх років писав вірші, сповнені романтичними образами, захопленням красою природи і чарівністю молодих жінок.

Коли Данте виповнилося дев'ять років, в його житті відбулася дивовижна зустріч з маленькою дівчинкою, його ровесницею. Вони зіткнулися на порозі церкви, і на одну мить їхні погляди зустрілись. Пройшла лише секунда, дівчинка відразу опустила очі і пройшла повз Данте, однак цієї миті цілком вистачило романтичному хлопчику, щоб палко закохатися в незнайомку. Невдовзі він дізнався, що дівчинка була дочкою багатого і знатного флорентійця Фолько Портінарі, і звали її Біче. Однак майбутній поет дав їй мелодійне і ніжне ім'я Беатріче.

Багато років потому у своєму творі, який Данте назвав "Нове життя", він описав свою першу зустріч з коханою: "Вона явилась прибрана в найшляхетніший шарлаховий колір, лагідний та гожий, прикрашена й оперезана, як личило її молодесеньким літам". Дівчинка здалася вразливому хлопчику справжньою дамою , у якій поєдналися найкращі жіночі риси: невинність, благородство, доброта. З тих пір Данте присвячував вірші тільки їй, а в них оспівував красу і чарівність Беатріче: " Віднині й надалі, кажу вам, Кохання заполонило мою душу, яка одразу до нього прихилилася, і зачало брати наді мною таку силу і таку владу, яку йому дала моя уява, що мені довелося справляти геть усі його схотіння. Воно мені казало не раз, аби я ходив виглядати се молодесеньке янголя: отож у своєму мальстві багато разів ходив я його виглядати і бачив такі шляхетні та хвальні прикмети, що правдиво про неї можна сказати такими поета Гомера словами: "Вона здавалася дочкою не смертної людини, а бога".

Минав час, і Біче Портінарі із маленької дівчинки перетворилася в чарівну жінку. Данте зовсім не прагнув шукати з коханою нових зустрічей, а про її життя він випадково дізнавався від знайомих. Друга зустріч відбулася через дев'ять років, коли молодий чоловік проходив вузькою флорентійською вуличкою і побачив красиву дівчину, що йшла йому назустріч: "...явилась мені вбрана в білий-пребілий колір, поміж двох милих дівчат старшого віку; і, проходячи вулицею, вона звела очі в той бік, де я стояв геть сторопілий; і зі своєю несказанною ласкавістю, яка нині винагороджена в вічному житті, привітала мене так добротливо, що я, здавалося, осягнув межі блаженства".

Не пам'ятаючи себе від щастя, юнак жив відтепер цією миттю і під враженням написав перший сонет, присвячений коханій:

Їх наступна зустріч відбулася на торжестві, присвяченому вінчанню спільних знайомих, проте цей день не приніс закоханому поетові нічого, крім гірких страждань і сліз. Завжди впевнений у собі, Аліг'єрі раптом зніяковів, коли побачив серед знайомих свою кохану. Він не міг вимовити ні слова, а коли трохи отямився, то говорив щось недоладне і безглузде. Бачачи збентеження молодого чоловіка, що не зводив з неї очей, чарівна дівчина стала потішатися над невпевненим гостем і висміювати його разом зі своїми подругами:

В той вечір невтішний юнак остаточно вирішив ніколи не шукати побачень з прекрасною Беатріче і присвятити життя лише оспівуванню своєї любові до синьорити Портінарі. З нею поет більше ніколи не бачився.

Однак почуття до коханої не змінилися. Аліг'єрі як і раніше любив її так палко, що всі інші жінки для нього не існували. Тим не менше він все-таки одружився, хоча і не приховував, що зробив цей крок без любові. Дружиною поета стала красива італійка Джемма Донаті.

Беатріче вийшла заміж за багатого сеньйора Симона де Барді, а через кілька років несподівано померла. Їй не виповнилося й двадцяти п'яти років. Це трапилося влітку 1290 року, після чого зломлений горем Данте поклявся присвятити всю свою творчість пам'яті коханої.

Через сімнадцять років після смерті Беатріче, Данте, нарешті, взявся за написання свого видатного твору "Божественна комедія", створенню якого він присвятив довгих чотирнадцять років. "Комедія" була написана простою, немудрою мовою, якою, за словами самого Аліг'єрі, "говорять жінки". У цій поемі автор хотів не тільки допомогти людям зрозуміти таємниці життя після смерті і побороти вічний страх перед невідомим, але і оспівати Велике Жіноче Начало, яке поет піднімав до вершин через образ коханої Беатріче.

Данте Аліг'єрі до кінця своїх днів писав лише про Беатріче, вихваляв любов до неї, оспівував і звеличував кохану.

"Божественна комедія" досі вражає сучасників глибоким філософським змістом, а ім'я коханої автора поеми назавжди залишилося безсмертним.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вічні історії кохання

# data[].attributes.attachment_link.description
Великий поет європейського Середньовіччя, один з тих, хто стояв біля початку та закладав основи епохи Відродження, незрівнянний Франческо Петрарка (1304-1374) своєю славою багато в чому зобов'язаний прекрасн ій муз і - Лаурі де Новес (1301-1348). Ця жінка підкорила серце поета і надихнула його на створення неповторних сонетів, які до цього дня вважаються зразком жанру.

# data[].attributes.headline
Поезія великого кохання

# data[].attributes.subject
Поезія великого кохання

# data[].attributes.body
Прочитайте.... Які враження викликає сонет?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Благословенні будьте, день і рік,
І мить, і місяць, і місця урочі,
Де постеріг я ті сяйливі очі,
Що зав'язали світ мені навік!

Благословен вогонь, що серце пік,
Солодкий біль спечаленої ночі
І лук Амура, що в безоболоччі
Пускав у мене стріл ясний потік!

Благословенні будьте, серця рани
І вимовлене пошепки ім'я
Моєї донни - ніжне і кохане,

І ці сторінки, де про неї я
Писав, творивши славу, що не в'яне, -
Й ти, неподільна радосте моя!

Переклад Д. Павличка

# data[].attributes.attachment_link.title
Сонет 61 - Франческо Петрарка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Благословенні будьте, день і рік, І мить, і місяць, і місця урочі, Де постеріг я ті сяйливі очі, Що зав'язали світ мені навік! Благословен вогонь, що серце пік, Солодкий біль спечаленої ночі І лук Амура, що в безоболоччі Пускав у мене стріл ясний потік!

# data[].attributes.headline
Так звучить сонет англійскою мовою...

# data[].attributes.subject
Так звучить сонет англійскою мовою...

# data[].attributes.headline
Як звучить сонет мовою оригіналу?

# data[].attributes.subject
Як звучить сонет мовою оригіналу?

# data[].attributes.attachment_link.title
Benedetto sia l'giorno - "Canzoniere - 61" (1348) | Petrarca (Subtitles available)

# data[].attributes.headline
Цікава інформація

# data[].attributes.subject
Цікава інформація

# data[].attributes.body
Дізнайтеся про музей Петрарки ( стаття подається російською мовою)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Аккаунт Тревел

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Один из первых гуманистов XIV века, поэт раннего Ренессанса Франческо Петрарка, оказавший огромное влияние на формирование литературного итальянского языка, проводил последние годы своей жизни, ухаживая за садом в этом невероятно старом (уже на тот момент) доме. Спустя годы, в XVI веке, новый владелец Паоло Вальдецокко превратил это историческое здание в музей. Он заказал фрески и пристройку к скромному дому, который, по его мнению, совсем не подходил великому поэту.

Музей "Дом Петрарки" (Casa di Petrarca) расположен недалеко от центра средневекового городка Аркуа-Петрарка, названного в честь самого Петрарки. Он переехал в него после долгих лет путешествий по Италии в 1369 году, а 5 лет спустя умер, оставив дом своему сыну. Впоследствии здание принадлежало ряду аристократических семей, пока в XIX веке не было передано правительству Падуи.

Одним из наиболее известных владельцев был тот самый Паоло Вальдецокко, человек, влюблённый в творчество Петрарки и до неузнаваемости перестроивший дом (были добавлены балкон и внешняя лестница). Вальдецокко заказал художникам фрески, сюжет которых основывался на содержании некоторых произведений поэта. Сегодня, благодаря определённым усилиям инженеров и строителей по сохранению древнего здания, дом всё еще стоит, занимая архитектурно-историческую нишу между Средневековьем и Ренессансном.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дом Петрарки: где находится и что посмотреть рядом

# data[].attributes.attachment_link.description
Один из первых гуманистов XIV века, поэт раннего Ренессанса Франческо Петрарка, оказавший огромное влияние на формирование литературного итальянского языка, проводил последние годы своей жизни, ухаживая за садом в этом невероятно старом (уже на тот момент) доме. Спустя годы, в XVI веке, новый владелец Паоло Вальдецокко превратил это историческое здание в музей.

# data[].attributes.headline
Попрацюйте з термінами

# data[].attributes.subject
Попрацюйте з термінами

# data[].attributes.body
Вивчіть визначення

# data[].attributes.headline
Подумайте....

# data[].attributes.subject
Подумайте....

# data[].attributes.body
Дайте відповідь на запитання....

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Франческо Петрарка "Сонети 61, 132, 162, 267, 312" українською слухати

# data[].attributes.headline
Порівняйте...

# data[].attributes.subject
Порівняйте...

# data[].attributes.headline
Подумайте...

# data[].attributes.subject
Подумайте...

# data[].attributes.body
Дайте відповіді на запитання

# data[].attributes.headline
Подумайте...

# data[].attributes.subject
Подумайте...

# data[].attributes.body
Дайте відповіді на запитання..

# data[].attributes.headline
Перевірте себе...

# data[].attributes.subject
Перевірте себе...

# data[].attributes.body
Перейдіть за посиланням, дайте відповіді, скриншот або фото результати надішліть вчителю

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестування: Петрарка

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
С.64 Рубрика питань "Осмислюємо прочитане" Дайте відповіді на запитання

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
С.165-166. Опрацювати біографію Вільяма Шекспіра. Визначити ключові моменти життя

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Повторіть вивченний матеріал.
С157-160. Опрацювати статтю "Відродження". Визначити особливості епохи, хронологічні межі.

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Порівняйте переглянутий матеріал та опрацьовану статтю.
Що спільного та відмінного знайшли?

# data[].attributes.headline
1. Відеороліки з кан

# data[].attributes.body
1. Відеороліки з каналу Youtube
2. Інтерактивні вправи з платформи "На Урок". Режим доступу: https://naurok.com.ua/
3. Інтерактивні вправи з платформи "Всеосвіта".  Режим доступу:https://vseosvita.ua/