# data[].attributes.attachment_link.description
I perioden fra 1914 til 1917 steg priserne på mad og andre fornødenheder voldsomt. I nedenstående skema illustreres nogle af prisstigningerne. Priserne er angivet i rubler.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Med kommunismens fald er det ikke længere nødvendigt at påvise Den Store Socialistiske Oktoberrevolutions "historisk uundgåelige" karakter. 1917 kunne nu endelige blive en "normal" genstand for historisk forskning. Desværre er hverken historikere eller vort samfund rede til at brude med den grundlæggende myte om år nul; det år, hvor alt begyndte; det russiske folks lykke eller ulykke."

Denne kommentar fra en nulevende russisk historiker er et eksempel på en konstans: Firs år efter selve begivenheden står "slaget om retten til at skildre 1917" stadig på.

For én historisk skole, som man kunne kalde "liberal", var Oktoberrevolutionen intet andet end et statskup, som et passivt samfund med vold blev underlagt, et resultat af en velorganiseret sammensværgelse, smedet af en håndfuld disciplinerede og kyniske fanatikere, som ikke havde nogen reel støtte i landet. I dag har så godt som alle russiske historikere, og med dem den dannede elite og lederne af det post-kommunistiske Rusland, tilsluttet sig dette liberale historiesyn. Oktoberrevolutionen frakendes hele sin sociale og historiske tyngde og nyfortolkes som et uheld, der afledte det prærevolutionære Rusland fra dets naturlige kurs, et rigt arbejdsomt Rusland, der var på vej til at blive demokratisk. Det symbolske brud med "sovjetismens uhyrlige parentes", der proklameres så meget desto højere og kraftigere, som den ledende elite i virkeligheden og i påfaldende grad er identisk med den tidligere - de tilhørte alle det kommunistiske nomenklatura - udgør et stærkt trumfkort: Det letter det russiske samfund for skyldfølelsens byrde. For en anger, som var så tung at bære under perestrojka-tiden og dens smertelige genopdagelse af stalinismen. Hvis det bolsjevikiske statskup i 1917 kun var et ulykkesfælde, så var det russiske folk kun et uskyldigt offer.

I modsætning til denne fortolkning har den sovjetiske historieskrivning forsøgt at vise, at Oktober 1917 var det logiske, forudsigelige, uomgængelige resultat af en befrielsesproces, der blev igangsat af de "masser", som beslutsomt tilsluttede sig bolsjevismen. I sine forskellige udformninger har denne historiografiske bevægelse sammenblandet "kampen om retten til at skildre 1917" med spørgsmålet om det sovjetiske styres legitimitet. Hvis Den Store Socialistiske Oktoberrevolution var fuldbyrdelsen af Historiens mening, en begivenhed, som viderebragte et frihedsbudskab til folk i hele verden, så forblev det politiske system, institutionerne, staten, som udsprang heraf, trods alle stalinismens mulige fejltagelser, legitime. Det sovjetiske systems sammenbrud har naturligvis fuldstændig aflegitimeret Oktoberrevolutionen og fået det marxistisk orienterede historiesyn til at forsvinde. Det blev, for nu at gentage en berømt bolsjevikisk vending, "kastes på Historiens losseplads". Ikke desto mindre forbliver erindringen om dette historiesyn, nøjagtig ligesom erindringen om frygten, lige så levende i Vesten som i det tidligere Sovjet, hvis ikke mere.

En tredje historieskole. Der afviser både den liberale og den marxistiske historieopfattelse, har bestræbt sig på at "afideologisere" den russiske revolutions historie; dvs., med Marc Ferros ord, at forstå "hvordan Oktoberopstanden kunne være en massebevægelse, samtidig med at kun et lille antal mennesker deltog i den." Blandt alle de spørgsmål, som mange historikere, der afviser den i vore dage fremherskende liberalistiske historieskrivning og dens simplificerede fortolkningsmodel, har stillet sig selv om Oktober 1917, er nogle højst centrale.

[...]

Efter at begivenheden er kommet på afstand og takket være det store antal analyser, som en omdiskuteret og intellektuelt stimulerende historieskrivning har frembragt, forekommer Oktoberrevolutionen os at være samlingsstedet for to bevægelser: På den ene side en politisk magtovertagelse, der skyldes den omhyggelige planlægning af et oprør i et parti, der ved sin aktionsmåde, organisering og ideologi adskiller sig radikalt fra revolutionens øvrige aktører; på den anden en kolossal, mangeartet og selvstændig social revolution. Denne sociale revolution giver sig til kende på mange forskellige måder: Først i form af en umådelig stor bondeopstand, en enorm og gennemgribende bevægelse, der har rødder meget langt tilbage i en historie, som ikke kun er præget af had til jordbesidderne, men også af landbefolkningens dybe mistillid til byen, den ydre verden og enhver form for statsligt indgreb.

[...]

# data[].attributes.attachment_link.title
Kilde: Forskellige syn på oktoberrevolutionen

# data[].attributes.attachment_link.description
"Med kommunismens fald er det ikke længere nødvendigt at påvise Den Store Socialistiske Oktoberrevolutions "historisk uundgåelige" karakter. 1917 kunne nu endelige blive en "normal" genstand for historisk forskning. Desværre er hverken historikere eller vort samfund rede til at brude med den grundlæggende myte om år nul; det år, hvor alt begyndte; det russiske folks lykke eller ulykke."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mod slutningen af 1800-tallet var ca. 85 % af den russiske befolkning bønder, og de fleste levede på et eksistensminimum. Bønderne havde i generationer levet i livegenskab, hvilket betød, at de var godsejerens ejendom, som han frit kunne sælge og straffe. Reelt levede bønderne altså som slaver.

I 1861 blev livegenskabet ophævet, og bønderne fik deres personlige frihed og ret til at eje jord. Bønderne skulle imidlertid købe jorden af godsejerne, og de forlangte en høj pris og udbød kun den dårligste jord. Bøndernes jordlodder blev derfor meget små og af dårlig kvalitet, og de fleste bønder måtte fortsætte med at arbejde for godsejerne for at kunne overleve. Bøndernes udbytte af jorden blev yderligere forringet, fordi de kun havde dårlige - eller helt manglede - arbejdsredskaber, og fordi de brugte forældede dyrkningsmetoder. Formelt betød ophævelsen af livegenskabet en større personlig frihed, men det ændrede for de flestes vedkommende ikke den økonomiske afhængighed af godsejerne.

Industrialiseringen kom sent i Rusland

Rusland var i slutningen af 1800-tallet et udpræget landbrugssamfund, og sammenlignet med de vesteuropæiske lande kom industrialiseringen relativt sent til Rusland. I løbet af 1860'erne blev der bygget mange kilometer jernbane, hvilket var en vigtig forudsætning for den begyndende industrialisering.

Først i 1890'erne kom der imidlertid for alvor gang i industrialiseringen, og den sene industrialisering havde stor betydning for Ruslands befolkningssammensætning. I modsætning til Vesteuropa opstod der i Rusland ingen egentlig borgerklasse eller middelklasse, som kunne udgøre en økonomisk og politisk magtfaktor i samfundet. Arbejderklassen var forholdsvis lille, og hovedparten af den russiske befolkning var bønder, som hverken havde politisk eller økonomisk magt.

Rusland ledet af enevældig zar

Ruslands politiske system før revolutionen baserede sig på en stærk og enevældig zar. Zaren udpegede selv sine ministre, og han havde det sidste ord i alle store beslutninger. Denne politiske orden havde eksisteret i århundreder, og zaren havde ingen intentioner om at afgive magt til trods for, at der i befolkningen var stor utilfredshed med zarens enevældige styre.

Skiftende zarer forsøgte at imødegå problemerne i det russiske samfund gennem forskellige reformer, men problemet var, at reformerne altid fandt sted inden for rammerne af det bestående system. Nogle af zarstyrets kritikere mente, at en kraftig modernisering af zarstyret kunne opfylde behovet for forandringer, mens andre mente, at der var behov for en helt ny styreform og dermed zarens afgang.

De revolutionære partier

De revolutionære partier mente, at det var nødvendigt med et totalt brud med zarstyret. De vigtigste partier var Socialdemokratiet og De Socialrevolutionære. Socialdemokratiet var i 1903 blevet delt i to fløje; "Bolsjevikkerne", som betyder flertallet og "mensjevikkerne", som betyder mindretallet. Splittelsen var opstået på grund af stridigheder om, hvordan revolutionen skulle forløbe, og hvordan et politisk parti skulle opbygges. Et af fællespunkterne for bolsjevikkerne og mensjevikkerne var, at de i henhold til den marxistiske teori anså arbejderklassen for at være et vigtigt element i revolutionen.

Dette stod i modsætning til det andet revolutionære parti, De Socialrevolutionære. De Socialrevolutionære var et bondeparti, og deres mærkesag var, at al jord skulle tilhøre bønderne. Selv om de tre partier havde samme målsætning, nemlig at vælte zardømmet, eksisterede der ikke noget samarbejde imellem partierne.
Læs mere om den kommunistiske ideologi

Marxisme

Marxismen blev udviklet i det 19. århundrede af Karl Marx og Friedrich Engels. Ifølge Marx og Engels er samfundsudviklingen drevet frem af en kamp mellem samfundets klasser. I det kapitalistiske samfund foregår klasse-kampen mellem kapita-listerne, som kontrollerer produktionsmidlerne (eksempelvis fabrikkerne) og arbejderne, der bliver udbyttet af kapitalisterne. Klassekampen vil resultere i en samfunds-omvæltende revolution, hvor arbejderne midlertidigt overtager magten, inden en ny samfundsform, kommunismen, vil opstå. Her vil der være fælles ejendomsret til produktionsmidlerne, og det skal være muligt "at yde efter evne og nyde efter behov."

Revolution i 1905 rystede zarstyret

Utilfredsheden med zarstyret kulminerede foreløbigt med revolutionen i januar 1905, hvor det kom til landsdækkende strejker, bondeoprør og mytteri i den russiske hær. Den direkte anledning til revolutionen var en fredelig arbejderdemonstration den 22. januar 1905 i Sankt Petersborg, der udviklede sig til en regulær massakre på arbejderne. Arbejderne var på vej til zar Nikolaj 2. for at aflevere et bønskrift med krav om bedre levevilkår, men flere hundrede blev skudt ned af politi og militær.

I månederne efter "Den blodige søndag", som denne begivenhed siden er blevet kaldt, fulgte omfattende strejker. Samtidig havde zaren lidt nederlag i krigen mod Japan 1904-1905, hvilket havde svækket hans autoritet over for den i forvejen utilfredse befolkning. Den russiske zarmagt var derfor på sammenbruddets rand i efteråret 1905.

Zaren indfører begrænset demokratisering

I et forsøg på at stabilisere situationen udsendte Nikolaj 2. i oktober 1905 sit "oktobermanifest", hvor han garanterede befolkningen borgerlige og politiske rettigheder og lovede oprettelse af et folkevalgt regeringsorgan. Resultatet blev et to-kammersystem bestående af et statsråd, hvis medlemmer var udpeget af zaren, adelen eller kirken, og en statsduma, som var det nye parlaments egentlige folkevalgte organ.

Statsdumaens medlemmer blev valgt at folket, men ikke alle stemmer vægtede lige meget, idet valgreglerne favoriserede de jordbesiddende klasser, så deres stemmer vejede tungere end andre. Det var fortsat zaren, der udpegede regeringen, og han havde vetoret overfor dumaens beslutninger. Dumaen fungerede derfor reelt kun som et vejledende organ for zaren.

Som et led i den begrænsede demokratisering afgav zaren løfter om andre lempelser i samfundet, eksempelvis ytringsfrihed. De store forventninger til de reformer, som Nikolaj 2. havde lovet i sit "oktobermanifest" var medvirkende til, at zaren igen opnåede kontrol med landet. Det var dog langt fra alle løfter der blev indfriet, for eksempel opnåede den russiske befolkning ikke sin ytringsfrihed.

Den 1. og 2. duma (1906-1907) var domineret af socialistiske og radikale partier, men dumaforsamlingerne blev hurtigt opløst af Nikolaj 2., da de kom i konflikt med regeringen. Herefter indførte Nikolaj 2. en ny og strammere valglov, der i endnu højere grad end tidligere tilgodeså de jordbesiddende klasser, og de følgende dumaer (1907-1917) bestod derfor af konservative partier. Magten lå reelt stadig hos zaren.

Økonomiske reformer skulle sikre opsving

Efter revolutionen i 1905 kom der foruden de politiske reformer en række økonomiske reformer med det formål at modernisere landbruget og fremme industrialiseringen i Rusland. Hovedmanden bag reformerne var Pjotr Stolypin, som var førsteminister, hvilket svarer til statsminister. Reformerne kom til at betyde fremskridt for landbruget, og der kom gang i den industrielle udvikling. Det betød et økonomisk opsving for Rusland.

De fleste historikere er enige om, at der skete økonomiske fremskridt i Rusland i starten af 1900-tallet, men der er uenighed om, i hvilken retning udviklingen gik. Nogle mener, at reformerne afspejlede en god og dynamisk udvikling, som kunne have bragt Rusland på niveau med de europæiske økonomiske stormagter. Andre mener, at reformerne slet ikke var vidtrækkende nok, og at det nærmest lå i kortene, at det ville kræve en samfundsomvæltning at modernisere det tilbagestående russiske samfund.

Rusland træder ind i 1. Verdenskrig

Med Ruslands indtræden i 1. Verdenskrig gik udviklingen i stå. Rusland kæmpede sammen med Storbritannien og Frankrig mod Tyskland og Østrig-Ungarn. Den dårligt udrustede russiske hær led under krigen nogle hårde nederlag, tusindvis af soldater deserterede, og hæren gik i opløsning. Krigen medførte økonomisk krise på hjemmefronten, og fødevareforsyningen og transportsystemet brød totalt sammen, hvilket øgede de sociale spændinger. Krigen havde ubarmhjertigt afsløret svaghederne i det russiske samfund, og i 1917 udbrød der igen revolution. Denne gang overlevede det russiske zarstyre ikke.

1. Verdenskrig 1914-1918

1. Verdenskrig startede den 1. august 1914, da Tyskland erklærede Rusland krig, og varede til den 11. november 1918. Krigen blev udkæmpet mellem på den ene side Ententemagterne, det vil sige Frankrig, Rusland, Storbritannien og deres allierede (herunder USA og Japan) og på den anden side Centralmagterne, som var Tyskland og Østrig-Ungarn. Der var flere årsager til krigsudbruddet, men det skyldtes blandt andet en konflikt om Østrig-Ungarns politik overfor Serbien.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ved revolutionen i 1917 blev det gamle russiske zarstyre væltet, og bolsjevikkerne kom til magten. Baggrunden for revolutionen skal findes i de dybe og fundamentale modsætninger, der prægede det russiske samfund i slutningen af 1800-tallet. Magten tilhørte en lille elite omkring zaren, mens hovedparten af den russiske befolkning var fattig og uden politisk indflydelse.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baggrunden for den russiske revolution skal findes i de dybe modsætninger, der gennem århundreder var opstået mellem den brede russiske befolkning og samfundets top. Efter revolutionen i 1905 lovede zaren befolkningen forbedringer, men de politiske forandringer blev ikke så vidtgående som håbet, og det lykkedes for zaren at bevare den politiske magt næsten intakt.

Med Ruslands deltagelse i 1. Verdenskrig voksede problemerne igen. Krigsnederlag og økonomisk krise betød, at det russiske samfund mere eller mindre brød sammen. Utilfredsheden voksede, og tilliden til zaren var væk.

1. Verdenskrig 1914-1918

1. Verdenskrig startede den 1. august 1914, da Tyskland erklærede Rusland krig, og varede til den 11. november 1918. Krigen blev udkæmpet mellem på den ene side Entente-magterne, det vil sige Frankrig, Rusland, Stor-britannien og deres allierede, herunder USA og Japan, og på den anden side Centralmagterne, som var Tyskland og Østrig-Ungarn. Der var flere årsager til krigsudbruddet, men det skyldtes blandt andet en konflikt om Østrig-Ungarns politik over for Serbien.

Zaren afsættes ved februarrevolutionen

Februarrevolutionen var mere et sammenbrud end en egentlig revolution. Manglen på fødevarer i byerne var katastrofal, og befolkningen var desperat. Den 12. marts kulminerede situationen i hovedstaden Petrograd, da det kom frem, at zaren havde opløst den folkevalgte forsamling, dumaen.

Soldater blev tilkaldt for at hjælpe zarens politi med at bekæmpe de mange demonstrationer og strejker, men soldaterne nægtede at skyde og sluttede sig i stedet til demonstranterne. Uden militærets støtte kunne zarstyret ikke overleve, og den 15. marts 1917 abdicerede zar Nikolaj 2. Han blev senere dræbt sammen med hele sin familie af bolsjevikkerne.

Dobbeltmagten overtager styringen af Rusland

Dagen efter zarens abdikation udnævnte den delvist folkevalgte duma, der havde nægtet at lade sig opløse, en provisorisk (det vil sige midlertidig) regering. Regeringen skulle fungere indtil en grundlovsgivende forsamling havde udarbejdet en ny grundlov for landet. Den provisoriske regering var imidlertid ikke den eneste magtfaktor. Under revolutionen blev der i flere russiske byer dannet såkaldte sovjetter, som var råd valgt af en forsamling. Sovjetterne bestod af repræsentanter for arbejdere og soldater. Den mest magtfulde var den store sovjet i Petrograd, og regeringen var fra starten nødt til at dele sin magt med Petrograd-sovjetten. Dette er kendt som "dobbeltmagten". Sovjetterne fremførte folkets krav om frihed og brød, og det var den provisoriske regering, der skulle indfri dem. De to magtorganer var hver især afhængige af hinanden, og det er svært at sige, hvem af dem der var stærkest.

Lenin vender tilbage

Vidste du at...

Lenin en kort overgang boede i København, mens han var i eksil i Vesteuropa.

Vladimir Lenin var en fremtrædende skikkelse i den bolsjevikiske fløj af Socialdemokratiet. På grund af sine politiske holdninger, som ikke var tilladte under zarstyret i Rusland, havde Lenin levet i eksil i Vesteuropa siden 1900. Men nyheden om februarrevolutionen fik ham til at vende tilbage til Rusland.

Lenin mente, at Petrograd-sovjetten skulle stoppe samarbejdet med regeringen, og at al magt i stedet skulle overgå til sovjetterne. Han tordnede frem med slogans om jord til bønderne, brød til folket og fred til landet, og han var indædt modstander af Ruslands deltagelse i 1. Verdenskrig.

Opstand i juli

Bolsjevikkerne var i mindretal både i Petrograd-sovjetten og på landsplan, og den 16. juli 1917 blev de svækket yderligere efter en spontan arbejderopstand i Petrograd. Opstanden havde udgangspunkt i Lenins hovedpunkter, og for ikke at gå imod deres egen politik var bolsjevikkerne tvunget til at sympatisere med demonstranterne.

Det kan virke modsigende, at en opstand med udgangspunkt i bolsjevikkernes krav medførte en svækkelse af bolsjevikkerne, men det skyldes, at regeringen tolkede opstanden som et kupforsøg arrangeret af bolsjevikkerne. Derfor faldt bolsjevikkerne i unåde. Regeringen nedkæmpede opstanden, og mange bolsjevikker, heriblandt Lenin, blev tvunget til at flygte eller gå under jorden.

Bolsjevikkernes fremgang

I løbet af efteråret 1917 fik bolsjevikkerne atter fremgang, da de opnåede flertal i de vigtigste sovjetter, herunder sovjetterne i Petrograd og Moskva. Det pludselige flertal skyldtes både regeringens svaghed og bolsjevikkernes styrke.

Regeringen var svag, fordi den skulle tilfredsstille mange modsatrettede interesser, og derfor var tvunget til føre en politik, der hverken mødte modstand hos sovjetterne eller hos de borgerlige partier, som varetog de jordbesiddendes interesser. Regeringens handlekraft blev yderligere indskrænket af landets allierede i 1. Verdenskrig, USA, Storbritannien og Frankrig, der krævede, at Rusland til gengæld for at modtage økonomisk støtte til genopbygning af sit kriseramte land skulle fortsætte krigsindsatsen.

Bolsjevikkernes styrke skyldtes blandt andet, at de førte en populær politik, der appellerede til store dele af befolkningen. Desuden havde bolsjevikkerne dygtige, men hensynsløse, ledere i Vladimir Lenin og Lev Trotskij, som ingen midler skyede og som begge mente, at målet helliger midlet. Ifølge deres logik var vold en legitim måde at løse problemer i samfundet på, og de havde ordet i deres magt og forstod at slå til på det rette tidspunkt. Samtidig havde de evnen til at manøvrere efter det politiske klima.

Bolsjevikkerne kommer til magten

I oktober 1917 var Rusland et stort kaos. Det spæde demokrati var blevet til anarki, og dem, der ville have magten, kunne tage den. Mange steder var de desperate bønder begyndt at beslaglægge jord i protest mod regeringens manglende løsning på problemerne med fordeling af jord, og det resulterede flere steder i uroligheder. Desuden deserterede soldater fra hæren i et forsøg på at få deres del af den beslaglagte jord.

Da det var lykkedes for bolsjevikkerne at få soldaterne i Petrograd over på deres side, kunne de forholdsvis nemt erobre magten gennem et kup. Den 7. november (25. oktober efter den gamle, julianske kalender) indsatte bolsjevikkerne soldater på strategisk vigtige positioner i Petrograd, og om natten trængte de ind i Vinterpaladset, hvor den provisoriske regering befandt sig. Regeringen blev anholdt, og Oktoberrevolutionen var en kendsgerning.

Oktoberrevolutionen i november

I januar 1918 skiftede Rusland fra den julianske til den gregorianske kalender, som man også bruger i dag. Den julianske kalender var 13 dage bagud i forhold til den gregorianske. Datoerne før januar 1918 afhænger derfor af, hvilken kalender man anvender. Alle datoer er her opgivet i henhold til den gregorianske kalender, også selv om de fandt sted før januar 1918. Derfor fandt Oktoberrevolutionen sted i november.

Dannelsen af en ny regering

Revolutionen blev gennemført i Den Alrussiske Sovjetkongres' navn. Den Alrussiske Sovjetkongres bestod af af repræsentanter fra de sovjetter, hvor bolsjevikkerne sammen med deres støtter havde flertal. Det var denne forsamling, der skulle danne ny regering.

De to andre revolutionære partier, mensjevikkerne og De Socialrevolutionære, var imod bolsjevikkernes magtovertagelse og forlod derfor kongressen i protest. De var i princippet ikke modstandere af revolution, men de mente, at revolutionen var blevet gennemført for tidligt, og at sovjetterne ikke var klar til at overtage magten. Fordi mensjevikkerne og De Socialrevolutionære udvandrede fra kongressen, blev det nemt for bolsjevikkerne at få valgt Lenin som leder af den nye regering. Regeringen, som fik navnet Folkekommissærernes Råd, var kun midlertidig og skulle kun sidde, indtil en grundlovgivende forsamling blev indkaldt.
Læs mere om den kommunistiske ideologi
Ved valget til den grundlovsgivende forsamling få uger efter Oktoberrevolutionen, fik de ikke-bolsjevikiske partier flertal. Da den grundlovgivende forsamling mødtes første gang i januar 1918 krævede bolsjevikkerne, at de delegerede skulle underlægge sig den nye sovjetregering, Folkekommissærernes Råd, men forsamlingen nægtede. Dette problem løste Lenin ved simpelthen at opløse den grundlovgivende forsamling med magt med hjælp fra soldater, som havde tilsluttet sig bolsjevikkerne.

Dermed var fundamentet støbt for en helt ny samfundsorden, hvor bolsjevikkerne havde monopol på magten og ikke skyede nogen midler i deres bestræbelse på at gennemføre det socialistiske samfund.

# data[].attributes.attachment_link.description
Baggrunden for den russiske revolution skal findes i de dybe modsætninger, der gennem århundreder var opstået mellem den brede russiske befolkning og samfundets top. Efter revolutionen i 1905 lovede zaren befolkningen forbedringer, men de politiske forandringer blev ikke så vidtgående som håbet, og det lykkedes for zaren at bevare den politiske magt næsten intakt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Marxismen - alle samfund følger samme udvikling

Karl Marx udviklede sammen med Friedrich Engels i midten af 1800-tallet en kommunistisk ideologi, som de mente klargjorde sammenhængen mellem samfundsudviklingen og historien. De mente, at det endelige mål for alle samfund var kommunismen, det vil sige det frie og klasseløse samfund. Marx' og Engels' ideologi blev siden hen kaldt marxisme.

Ifølge marxismen er alle samfund forudbestemt til at følge en bestemt udviklingsvej. Samfundet starter som et primitivt ur-samfund men udvikler sig sidenhen til først et slaveejersamfund, dernæst et feudalsamfund og så et kapitalistisk samfund. Det kapitalistiske samfund vil på et tidspunkt gå over i socialisme, og socialismen vil i sidste ende vil føre til kommunisme.

I hver af de forskellige samfundsformer er der et modsætningsforhold mellem den klasse, som ejer produktionsmidlerne (i det kapitalistiske samfund er dette kapitalisterne, som ejer jorden og fabrikkerne), og den klasse, som kun ejer sin egen arbejdskraft (i det kapitalistiske samfund er dette arbejderne). Samfundsudviklingen er, ifølge marxismen, således en evig kamp mellem modstridende interesser i samfundet, og med mellemrum vil denne kamp udløse en revolution, der vil føre fra en samfundstype til den næste.

Klassekampen driver historien

Det er ifølge marxismen modsætningsforholdet mellem samfundsklasserne (også kaldet klassekampen), der skaber og driver historien fremad. Historien er således til en vis grad forudsigelig - og Marx forudsagde, at man på hans tid stod over for en ny verdensorden, hvor den kendte kapitalistiske samfundform ville blive overvundet af en ny samfundsorden, baseret på kommunisme.

Ifølge Marx' teorier er de økonomiske midler i det kapitalistiske samfund ejet af nogle få mennesker (kapitalisterne), og disse få kan udnytte flertallet (arbejderne), som kun ejer deres egen arbejdskraft. Men så snart samfundsudviklingen når til kommunismen, bliver den private ejendomsret afskaffet. I stedet vil der være fælleseje af de økonomiske midler. Dermed vil alle være lige, og der vil ikke længere være undertrykkelse og uretfærdighed til.

Fra kapitalistisk til kommunistisk samfund

Marismen mener, at det er en forudsætning, at et samfund er kapitalistisk, før det kan blive kommunistisk. Overgangen fra det kapitalistiske til det kommunistiske samfund vil ske ved en revolution, hvor arbejderne tager magten fra kapitalisterne. Men sådan et skifte kan naturligvis ikke gennemføres fra den ene dag til den anden. Således vil det nye samfund efter revolutionen stadig indeholde så mange træk fra det tidligere kapitalistiske samfund, at en overgangsperiode vil være nødvendig. For at sikre udviklingen hen imod et virkeligt kommunistisk samfund indføres proletariatets diktatur. Her undertrykker arbejderne (den nye herskende klasse) de gamle magthavere, og det kapitalistiske samfund, hvor nogle få mennesker ejede de økonomiske midler, erstattes af et socialistisk samfund, hvor de økonomiske midler ejes af samfundet i fællesskab. Først når samfundet har nået dette socialistiske stadie, kan man skabe et ægte, klasseløst kommunistisk samfund.

Lenins udlægning af marxismen

Lenin udviklede i årene op til den russiske revolution i 1917 sin egen fortolkning af Marx' tanker. Han havde tre centrale ideer til, hvordan kommunismen skulle indføres i Sovjetunionen:

kapitalismen kunne kun overvindes gennem en revolution, hvor vold var et nødvendigt middel

en socialistisk revolution var under bestemte forudsætninger mulig i et tilbagestående landbrugssamfund med en lille arbejderklasse som Rusland

det var nødvendigt med et snævert socialistisk parti ledet af en lille elite for at gennemføre revolutionen

Lenins mål var derfor at danne et lille eliteparti, der bestod af marxister, som tilsluttede sig ideen om en hurtigt gennemført og voldelig revolution. Ideen om den voldelige revolution stod i modsætning til Marx, som mente, at revolutionen ville komme helt af sig selv, når samfundet var parat til det. Hvordan revolutionen skulle udføres i praksis, blev en mærkesag for Lenin gennem hele hans politiske karriere, og han holdt fast i, at den russiske revolution var forløber for den verdensrevolution, som ifølge Marx var en forudsætning for den sande socialismes virkeliggørelse. Verdensrevolutionen dækkede over Marx' idé om, at socialistiske revolutioner lynhurtigt ville sprede sig inden for de kapitalistiske samfund, når først revolutionen var gennemført i ét land. Dermed ville alle kapitalistiske lande i løbet af ganske kort tid blive socialistiske, og forudsætningen for en kommunistisk verden ville være til stede.

Lenin tilpasser ideologien til virkeligheden

Lenin tilpassede i høj grad den marxistiske ideologi til den russiske virkelighed, og han brugte blandt andet bønderne under revolutionen. Denne tankegang var i modstrid med den oprindelige marxisme, hvor det var arbejderne i de industrialiserede samfund, der skulle iværksætte revolutionen, ikke bønder. Men Lenins udlægning pasede til den russiske virkelighed, hvor hovedparten af befolkningen bestod af bønder, der levede under usle og utilfredsstillende forhold, og hvor der kun var en meget lille arbejderklasse.

Stalin videreudvikler marxismen

Da Josef Stalin kom til magten i 1928, havde forholdene i Sovjetunionen ændret sig, idet blandt andet arbejderklassen var begyndt at vokse. Men også Stalin måtte tilpasse den marxistisk-leninistiske ideologi til den sovjetiske virkelighed. Han udviklede en række centrale ideer om, hvordan socialismen skulle håndhæves, så kommunismen kunne virkeliggøres i Sovjetunionen:

det var muligt at gennemføre socialisme i ét land

det var nødvendigt at udvide konceptet om en stærkt centraliseret magt

det var nødvendigt med en øget brutalisering for at fjerne oppositionen (hvilket i stor udstrækning betød det samme som at udslette den)

Det var ikke i modstrid med den kommunistiske tankegang, at Sovjetunionen skulle ledes af en centralistisk magt, og at man skulle forsøge at minimere oppositionen. Det var omfanget af den vold, hvormed Stalin efterlevede disse ideer, der var nyt i forhold til tidligere.

Socialisme i ét land

Stalins teori om, at det var muligt at gennemføre socialismen i ét enkelt land, var et afgørende brud med bolsjevikkernes tidligere linje. Han mente, at det var muligt at opbygge socialismen i Sovjetunionen, selv om revolutionen ikke havde spredt sig til andre lande. Stalin tilpassede på den måde sin udlægning af kommunismen til virkeligheden. Denne drejning af marxismen var nødvendig for Stalin, hvis han skulle forsvare socialismen i Sovjetunionen, for det var tydeligt, at revolutionen ikke spredte sig til andre lande. Stalins teori om socialisme i ét land var således en retfærdiggørelse af, at socialismen ikke var slået igennem på verdensplan.

Stalin hævdede naturligvis, at hans ideer var i overensstemmelse med Marx' og Lenins tanker. Men hans idé om socialisme i ét land var langt fra de oprindelige marxistiske tanker om en verdensomspændende socialistisk revolution.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den ideologi, som lå til grund for det politiske system i Sovjetunionen, kaldes marxisme-leninisme og bygger især på Karl Marx', Friedrich Engels' og Vladimir Lenins tanker. Marxismen-leninismen blev af bolsjevikkerne i Sovjetunionen betragtet som en videnskabelig sandhed, der kunne forudsige, at verden en dag ville blive kommunistisk - på samme måde, som tyngdeloven kan forudsige, at en sten vil falde til jorden.

# data[].attributes.headline
Ambassadør Novikovs analyse af USA's udenrigspolitik

# data[].attributes.subject
Ambassadør Novikovs analyse af USA's udenrigspolitik

# data[].attributes.headline
Fortolkninger af hvorfor den kolde krig brød ud.

# data[].attributes.subject
Fortolkninger af hvorfor den kolde krig brød ud.

# data[].attributes.body
“Danmark under den kolde krig, Bind 1 1945-1962” (Dansk Institut for Internationale Studier, 2005)

# data[].attributes.headline
Fortolkning af årsagerne til den kolde krigs udbrud

# data[].attributes.subject
Fortolkning af årsagerne til den kolde krigs udbrud

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Roskilde Gymnasium Historie on 2016-01-05.

# data[].attributes.headline
Fortolkning af årsagerne til den kolde krigs udbrud

# data[].attributes.subject
Fortolkning af årsagerne til den kolde krigs udbrud

# data[].attributes.attachment_link.title
Den kolde krig  Revisionistisk fortolkning

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Roskilde Gymnasium Historie on 2016-01-05.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vietnamkrigens konsekvenserUSA og Sovjetunionen efter 1945 s 74-78

# data[].attributes.attachment_link.title
Uffe Ellemann-Jensen om den kolde krigs afslutning

# data[].attributes.attachment_link.title
Palle Roslyng-Jensen- _Vi vandt den kolde krig_ - og andre forklaringer på den kolde krigs  ophør! (Noter nr. 163, december 2004) - Uddrag

# data[].attributes.attachment_link.description
Harry Truman giving his "Truman Doctrine"