# data[].attributes.attachment_link.title
Missionen er fuldført men vælgerne er væk

# data[].attributes.attachment_link.description
Som du kan se af figuren, fik Danmark styr på disse to balanceproblemer i årene efter IT-krisen, hvor vi opnåede det bemærkelsesværdige, at vi på én og samme tid havde store betalingsbalanceoverskud samtidig med fuld beskæftigelse.

# data[].attributes.headline
Staunings tale om den nye regering i 1924

# data[].attributes.subject
Staunings tale om den nye regering i 1924

# data[].attributes.attachment_link.title
HØR: Thorvald Staunings programtale for den nye regering 1924

# data[].attributes.attachment_link.description
I denne optagelse fra 1924 præsenterer Thorvald Stauning (1873-1933) regeringsprogrammet for den første socialdemokratiske regering efter valgsejren den 11. april samme år. I programmet hedder det bl.a., at regeringen vil respektere parlamentarismen, fortsætte de tidligere regeringers udenrigspolitiske linje, arbejde for at stabilisere den danske valuta, bekæmpe arbejdsløsheden og boligmanglen, stabilisere arbejdsforholdene, højne folkeskolen samt revidere skattelovgivningen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Ved Socialdemokratiets kongres i Odense i september 1923 blev partiets valgprogram for det nært forestående folketingsvalg vedtaget. Programmet er også kendt som Odense-programmet. Programmet var præget af den økonomiske krise, som landet befandt sig i. Kulminationen på denne krise var Landmandsbankens krak i 1922. Banken var landets største bank, og krakket tvang Rigsdagen til at gribe ind for at undgå et økonomisk kollaps. Programmet indeholdt således en række forslag til, hvordan man i fremtiden kunne undgå en lignende situation. Der var både forslag til kontrol af den finansielle sektor, og forslag til udbygning af sociallovgivningen.

Derudover var der i programmet indlagt ønske om en række offentlige byggerier, som skulle sætte skub i økonomien. På denne måde foregreb programmet de tanker om offentlig styring af økonomien gennem beskæftigelse, som den britiske økonom John Meynard Keynes fremlagde i 1930'erne, og som kom til at spille en stor rolle for Socialdemokratiet og velfærdsstatens udvikling efter 2. verdenskrig. Programmet var udtryk for Socialdemokratiets leder Thorvald Staunings langsigtede strategi om at blive et regeringsbærende parti. I tilknytning til programmet blev der derfor vedtaget en resolution, som gav partiets hovedbestyrelse mandat til at afgøre, om partiet efter et valg skulle deltage i en regering. Programmet blev grundlag for de Stauning-Munchske regeringer i 1930'erne.

Tiden nærmer sig!

Socialdemokratiet har besluttet at opfordre Vælgerne til Samling om følgende Opgaver:

"Idet Socialdemokratiets Kongres henviser til Partiets samlede Program, beslutter den, i særlig Grad foranlediget ved Erhvervskrisen, ved den danske Valutas Fald og ved den samfundsskadelige Spekulation og Svindel, som er afsløret, at nedennævnte Spørgsmaal maa bringes i Forgrunden i den nærmeste Tid. Saafremt de konservative Partier vægrer sig ved at imødekomme disse Krav, der har Tilslutning i store Kredse af Befolkningen, vil det yderligere bekræfte Nødvendigheden af at hidføre et grundigt Systemskifte ved de forestaaende Valg.

Programmets Punkter:

Punkt 1. Til Afhjælpning af Erhvervskrisen og til Modvirkning af den danske Valutas Svækkelse gennemføres en effektiv Regulering og Begrænsning af Importen. Forsyningen til danske Statsvirksomheder sker ved dansk Produktion, saafremt danske Fabrikker kan levere de Produkter, der skal anvendes. Staten lader ved sagkyndig Bistand foretage en Kontrol, der sikrer mod uretmæssig Avanceberegning ved disse Leverancer. Iøvrigt bidrager Staten ved andre til Raadighed staaende Midler til Ophjælpning og Sikring af det sunde Erhvervsliv.

Punkt 2. Ved Regeringens Foranstaltning iværksættes Planlæggelse af saadanne offentlige Arbejder, som tiltrænges for Samfundslivets Udvikling og samtidig kan medvirke til Beskæftigelse af Arbejdsløse, saasom: Bro over Lillebælt, Masnedøbroen, Dobbeltspor-Anlæg, Udbedring af Landets Veje, Beplantning og Opdyrkning af Hedestrækninger og Grundforbedringsarbejder. De offentlige Arbejder indskrænkes under Højkonjunktur og fremmes i daarlige Tider.

Forsaavidt Arbejdsløsheden vedvarer, maa Staten ved Støtte til Arbejders Iværksættelse bidrage til Opretholdelse af Arbejdernes Hjem og derved undgaa ellers nødvendige Udbetalinger til Arbejdsløshedsunderstøttelse.

Punkt 3. Der gennemføres en Jordrefrom, som tilvejebringer fornøden Jord til Husmandsbrug, derunder Tillægsjord til bestaaende Husmandsbrug, som er for smaa til at ernære en Familie. I den Udstrækning, som det er fornødent, maa Ekspropriation foretages fra de store Jordejendomme for at imødekomme Efterspørgslen og for at modvirke den forkastelige Spekulations-Opskruning af Jordpriserne. Staten medvirker ved Sikring af Bygninger og Driftsmidler til ubemidlede Landarbejdere. De adelige Klostre med Jordtilliggende inddrages under Samfundet. Privilegier, der er knyttet til Fiskeri- og Sø-Territorium, ophæves.

Punkt 4. Den fremdeles herskende Bolignød afhjælpes ved Statens Foranstaltning. Byggevirksomheden planlægges for en saadan Aarrække, som svarer til Bolignødens Omfang og den forhaandenværende Arbejdskraft med fuld Udnyttelse af denne Aaret igennem. Ved dertil sigtende Lovgivning reguleres Lejen for Boligerne i de under Krigskonjunkturer opførte Ejendomme. Ved Lov sikres Lejerne fornøden Beskyttelse.

Punkt 5. Private Banker underkastes en effektiv Kontrol til Sikring af Befolkningens Interesser. Loven om Statsgaranti for Landmandsbanken revideres. Staten optager Forhandling om Retten til Udstedelse af Pengesedler og skaffer sig iøvrigt Adgang til at øve afgørende Indflydelse paa Diskonto- og Valutaforhold.

Punkt 6. Loven om Aktieselskaber underkastes en gennemgribende Revision med det Formaal at sikre Borgerne mod det usunde Spekulationsliv og i første Linie mod Direktørernes Deltagelse i Spekulation i deres egne Selskabers Aktier.

Punkt 7. Spørgsmaalet om en Børsreform tages op med det Formaal at træffe Foranstaltninger mod det samfundsskadelige Børsspil.

Punkt 8. En Skolereform gennemføres i Overensstemmelse med de Planer, der er fremsat i Statens Skolekommission af de socialdemokratiske Medlemmer: Adgang til alle Grader af Undervisningen gennem Folkeskolen uden Hensyn til økonomiske Kaar. Etablering af Ungdomsskoler. Gratis Kursus for Kvinder i Husmodergærning. Forbedret Læreruddannelse. Demokratisk Ledelse og Tilsyn for Skolevæsenet.

Punkt 9. En Revision af Aldersrenteloven særlig med det Formaal at søge Taksterne og Aldersgrænsen ændret og iøvrigt at opnaa en bedre Overensstemmelse mellem Aldersrente- og Invalidelov.

Punkt 10. Revision af Enkeloven med Indførelse af Bidrag fra det offentlige - ogsaa til Enkemænd med Børn - i Tilslutning til det af Folketinget i Samlingen 1919-20 vedtagne Forslag.

Punkt 11. Staten sikrer Landet Hovedbygningerne til de Herregaarde, der efterhaanden forlades af Besidderne.

Efter Samraad med Amter og Kommuner anvendes dertil egnede Bygninger til sociale Institutioner (Børnehjem, Alderdomshjem, Invalidehjem, Sygehuse, Rekonvalescenthjem, Skoler og saa fremdeles), medens der ved Lov træffes Afgørelse om Anvendelsen af saadanne, som ikke maatte være anvendelige paa denne Maade.

Punkt 12. Militærlovene revideres. Udgifterne formindskes ved militær Afrustning. Til Opfyldelse af internationale Forpligtelser organiseres fornødent Grænse- og Søpoliti. Statens Repræsentanter i Folkenes Forbund skal arbejde for international Afrustning.

Punkt 13. Der tilvejebringes Balance i Statshusholdningen bl. a. ved Statsgældens Afvikling i Løbet af nogle Aar. Hertil tilvejebringes Midler ved en retfærdig, stigende Beskatning f. Eks. paa Formuer over 50,000 Kr. og muligvis ved Særbeskatning paa den i Tiden efter 1914 skete Formuefremgang.

Punkt 14. Samtlige Skattelove underkastes en Revision, og en efter de økonomiske Vilkaar afpasset retfærdig Beskatning tilvejebringes saavel for Staten som for Kommunerne. Der indføres ensartet virkende Regler for alle Befolkningsklasser til Beskyttelse mod Skattesnyderi.

Punkt 15. Den kommunale Valglov optages til Revision i Overensstemmelse med de af Partiet udarbejdede Forslag.

Punkt 16. Forsikringsvæsenet samt monopollignende Industrier og Importvirksomheder overtages af Staten eller underkastes effektiv Kontrol til Sikring af Borgernes Interesser. For alle Erhvervsgrene tilvejebringes en offentlig Kontrol med Adgang til Regulering af Avance og Priser. Arbejdernes Medbestemmelsesret i Bedrifterne sikres.

Punkt 17. Den danske Stat opfylder sine Forpligtelser overfor Folkenes Forbund og Washington-Konferencen ved Lovfæstelse af 8-Timers-Arbejdsdag for Haandværk og Industri.

Skaf Arbejderne Sejr!

Til Fremme af dette Program kalder Socialdemokratiets Kongres paa alle Kvinder og Mænd, der ikke ønsker Ministeriet Neergaards reaktionære Politik fortsat, men ønsker en Samfundspolitik, der tager Sigte paa Beskyttelse af de Interesser, der knytter sig til Arbejde, legitim Handel, Produktion i Landbrug, Haandværk og Industri, og bekæmper den usunde Spekulation, der virker fordyrende og ødelæggende for det arbejdende Samfund.

For saa vidt Valgene, saaledes som den store arbejdende Befolkning, ønsker det, hidfører en Ændring i de parlamentariske Magtforhold, kan det socialdemokratiske Parti under forskellige Former blive stillet overfor Spørgsmaalet om Dannelse af Ministerium eller Medvirkning dertil. Partiet vil ikke unddrage sig nogen Forpligtelse, der følger af dets Deltagelse i det parlamentariske Liv, men vil heller ikke søge at faa Andel i Regeringen uden parlamentarisk Grundlag."

Vælgere!

Foranstaaende Program, som i særlig Grad har Bud til Arbejdets og Næringslivets Kvinder og Mænd, vil, hvis det føres ud i Livet, skaffe Produktionen i Gang og nyt Liv i Næringslivet. Det vil betyde Arbejde og standse Understøttelses-Virksomheden, og det vil paa alle Omraader betegne en ærlig og sund Samfundspolitik.

For at faa Kraft til Gennemførelse af dette Program, maa Socialdemokratiet have Støtte, ikke blot ved Valgene, men ogsaa i det grundlæggende Organisationsarbejde. De opfordres derfor til at indmelde Dem i den socialdemokratiske Kredsforening, fra hvilken Agitatorer henvender sig til Dem. Indmeldelse kan ogsaa ske pr. Telefon 8005.

Socialdemokratisk Forbund.

Resolution angående dannelse af ministerium fra protokollen fra kongressen.

Sluttelig vedtoges med alle Stemmer mod 6 følgende Resolution angaaende Dannelse af Ministerium.

"Saafremt Spørgsmaal om Socialdemokratiets Medvirkning ved Dannelse af et Ministerium kommer til at foreligge, forhandles Sagen mellem Rigsdagsgruppen og Partiets Hovedbestyrelse. Denne foranlediger alle Oplysninger tilvejebragt og træffer derefter Afgørelsen under Iagttagelse af Partiets og det arbejdende Folks Interesser.

Saafremt Hovedbestyrelsen skønner, at der kan være Tvivl, indkaldes en ekstraordinær Kongres."

# data[].attributes.attachment_link.title
Socialdemokratiets Valg- og Arbejdsprogram 1923

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Ved Socialdemokratiets kongres i Odense i september 1923 blev partiets valgprogram for det nært forestående folketingsvalg vedtaget. Programmet er også kendt som Odense-programmet. Programmet var præget af den økonomiske krise, som landet befandt sig i. Kulminationen på denne krise var Landmandsbankens krak i 1922.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S)

John Christmas Møller (K)

Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet)

Aksel Larsen (DKP)

Statsminister Thorvald Stauning (S)

Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

Som det fremgaar af den kortfattede Betænkning, har det ikke været muligt at opnaa Enighed i Udvalget om det forelagte Lovforslag. Et Flertal af Udvalget, bestaaende af det radikale Venstres og Socialdemokratiets Medlemmer, indstiller Lovforslaget til Vedtagelse, idet dette Flertal dog samtidig har tiltraadt et enkelt Ændringsforslag, som er stillet af Statsministeren, til § 2, og med Hensyn til hvis Ordlyd jeg tillader mig at henvise ærede Medlemmer til den omdelte Betænkning.

Ændringsforslagets Hensigt er kun at tydeliggøre selve Lovforslagets Formaal, og jeg tillader mig paa Flertallets Vegne at anbefale dette Ændringsforslag til Vedtagelse her i det høje Ting.

Jeg vil samtidig tillade mig at anbefale selve Lovforslaget til Vedtagelse her i Tinget. Jeg skal afstaa fra nogen særlig Motivering for denne Anbefaling og ganske henholde mig til den Motivering, som den højtærede Statsminister har givet ved Fremsættelsen af dette Lovforslag. Vi kan i Dag som ved Lovforslagets Fremsættelse tiltræde denne Motivering, idet Hensigten med Lovforslaget har været at skaane det krisehærgede Samfund og ikke mindst de mange Tusinde haardtprøvede, kriseramte Hjem baade i Byerne og paa Landet for den Meningsløshed, som den varslede Storkamp i Øjeblikket vilde betyde for det danske Samfund. Jeg tillader mig derfor at udtale Haab om, at dette Lovforslag med det stillede Ændringsforslag vil blive vedtaget i begge Rigsdagens Ting - jeg tror, det vil blive hilst med Tilfredshed af det aldeles overvejende Flertal af den danske Befolkning.

Krag (V): I de Bemærkninger, som jeg tillod mig at fremsætte paa mit Partis Vegne ved første Behandling af det foreliggende Lovforslag, betonede jeg, at Erhvervslivets Tilstand, først og fremmest Landbrugets, og den forfærdende Arbejdsløshed paa henimod 200 000 Arbejdere med Familier nødvendiggør en Indsats fra Regeringens og Lovgivningsmagtens Side, som jeg krævede skulde være omfattende, dybtgaaende og dristig, Handlinger, som alt for længe har ladet vente paa sig, til Trods for, at det saa sandt ikke har manglet paa Stimulans dertil fra vor Side. Jeg redegjorde for de Omraader, hvorpaa denne Indsats efter vor Opfattelse burde gøres, og for de Formaal, som gennem en saadan Indsats burde plejes.

Siden da har der mellem Medlemmerne af den høje Regering og mit Parti fundet en Række Forhandlinger Sted netop for at muliggøre den af os krævede Indsats paa de Omraader, som jeg ved første Behandling fremhævede. Vi havde meget ønsket, at det havde været muligt at samle om disse Forhandlinger paa et Tidspunkt, da de var meget lidt fremskredne, samtlige Rigsdagens saakaldte store Partier, men det har desværre ikke været muligt.

Disse Forhandlinger har ført til en foreløbig Udformning, som ganske vist ikke er Udtryk for, at vi paa de Omraader, jeg har omtalt, har opnaaet alt, hvad vi kunde ønske, og heller ingenlunde alt, hvad vi finder fornødent, men vi nærer dog en sikker Forventning om, at de Foranstaltninger, som vi med Tryghed venter skal blive Resultatet af de førte Forhandlinger, naar de omsættes til Handling, vil faa en væsentlig Betydning til Genskabelse af Rentabilitet i Erhvervslivet og først og fremmest i Landbruget, til Fremskaffelse af billige Penge med det Incitament til Virksomheds Igangsættelse, som deri ligger, og at de vil blive ledsaget af Foranstaltninger, som aktivt bidrager til Igangsættelse af Virksomhed, til Forbedring af Beskæftigelsesforholdene og til Hævdelse ogsaa - og det er ikke det mindst betydningsfulde - af en fast Kurs paa dansk Valuta, hvilket først og fremmest for Handel og Industri er af væsentlig Betydning, ligesom det i alle Grene af Erhvervslivet utvivlsomt vil føles som en Lettelse, hvis det lykkes at øge den i alle Grene af den danske Befolkning saa stærkt formindskede Købekraft.

(...)

Regeringen og den alene har Ansvaret for denne Lovgivning, og derfor lader vi den handle, og trods Regeringens og dens Partiers efter vor Mening ukloge Handlemaade i denne Sag sætter vi dog vor Lid til, at vi i Samarbejde med forhaabentlig alle Rigsdagens Partier og med den høje Regering paa det Grundlag, som bliver Resultatet af de Forhandlinger, som er ført de sidste Dage, kan bidrage til at skabe dog nogen Lysning i det Mørke, som har bredt sig over dansk Erhvervsliv, og som alt for længe har faaet Lov til at herske.

Jeg anbefaler mine Meningsfæller at undlade at stemme saavel for Ændringsforslaget her ved anden Behandling som for selve Lovforslaget ved tredie Behandling.

Christmas Møller (K): Da Rigsdagsarbejdet begyndte i det nye Aar, henstillede den højtærede Regering til Rigsdagens Oppositionspartier, som har Medlemmer saavel i Folketing som i Landsting, om de ikke vilde undlade at fremsætte deres Forslag, for at der kunde optages fortrolige Forhandlinger mellem disse Partier og Regeringspartierne for om muligt derigennem at finde Vej frem overfor den Krise, vi staar midt oppe i.

Oppositionspartierne, saavel Partiet Venstre som det konservative Folkeparti, svarede beredvilligt ja hertil, skønt enhver kan sige sig selv, at man i og for sig havde Interesse i klart at fremlægge for Befolkningen, hvilke Anskuelser man havde. Forhandlingerne blev optaget og ført, dels under Ledelse af Statsministeren, dels i forskellige Udvalg, og disse Forhandlinger fortsattes og fortsattes. Men jeg maa have Lov til at indlede med at spørge den højtærede Statsminister, om de fortsættes endnu, for i det sidste Møde, vi havde i Lørdags, opfordrede den højtærede Statsminister Udvalgene til at fortsætte Arbejdet.

Jeg har ingen Bebrejdelse at rette til Partiet Venstre over, at det har ført fortrolige Forhandlinger med Regeringen, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krag omtalte, thi han har meddelt mig, at disse Forhandlinger blev ført, og han har meddelt mig nogle Hovedlinier i disse Forhandlinger, og en enkelt vigtig Hovedlinie skal jeg komme tilbage til, men jeg maa have Lov til overfor den højtærede Statsminister, som i Lørdags opfordrede til Fortsættelse af disse Forhandlinger, og som benægtede, at fortrolige Forhandlinger blev ført, at gentage, hvad jeg sagde ved første Behandling, at dette er i flagrant Uoverensstemmelse med Sandheden, og enhver kan i Dag se, at jeg har haft Ret heri.

Jeg kunde fristes til at udtrykke mig saaledes: Man har naturligvis ikke Lov til at sige Løgn i dette høje Ting, men selv den højtærede Formands Magt gaar ikke saa vidt, at han kan forbyde os at tænke, hvad vi vil; og der kan jo ikke være den fjerneste Tvivl om, at Stillingen i Dag er den, at der er ført en Række Forhandlinger, at disse Forhandlinger har ført til et Resultat, men at man spiller Spillet videre og undlader fra Regeringspartiernes Side at tale derom, og det undrer mig for saa vidt, at det ærede Medlem Hr. Krag ikke tog mere Afstand herfra end, at han ikke klart sagde, hvad Baggrunden for hans Partis Stilling er.

Jeg gentager: Jeg har ingen Bebrejdelser at rette over, at fortrolige Forhandlinger, som vi alle vil have Krav paa at føre, bliver ført - naturligvis ikke; men jeg bebrejder den højtærede Statsminister, som spiller Spillet videre, at han ikke i Dag ved Indledningen til denne Debat klart og tydeligt som Landets Statsminister giver Offentligheden og Tinget Besked om, hvad der danner Baggrund for Muligheden for Gennemførelsen af dette Lovforslag, da enhver dog ved eller saa nogenlunde ved, hvad der er Baggrund for alt dette.

(...)

Der kan ikke være Tvivl om, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krags Ord faldt, at isoleret gennemføres dette Lovforslag ikke. Der er paa en Række store Omraader truffet Aftaler mellem Regeringspartierne og Ministeriet paa den ene Side og det ene Oppositionsparti paa den den anden Side om Gennemførelsen af visse Forslag. Lejligheden her er jo ikke, selv om de i og for sig indgaar som et naturligt Led i selve den Baggrund, dette Lovforslag har faaet, til at gennemgaa den lange Række af dem; man maa jo ogsaa se dem udarbejdet i Enkeltheder forinden man kan tage endelig Stilling. Jeg ønsker kun i al Almindelighed at sige, at mit Parti overfor det Diktat, som Partiet Venstre og Regeringspartierne altsaa paa en Række Lovgivningsomraader vil stille Rigsdagen overfor, ud fra vore Synspunkter vil gaa ind i en saglig Forhandling om disse Forslag. Der vil utvivlsomt være enkelte af dem, hvortil ogsaa vor Stemme kan faas, men der vil utvivlsomt ogsaa paa betydningsfulde Omraader være Lovforslag, hvor vi vil sætte vor Stemme imod.

Og naar det ærede Medlem Hr. Krag udtalte Forventningen og Forvisningen om, at alle Partier paa Rigsdagen paa en Række af disse Omraader kunde samles i Enighed om Forslagene og begynde en Forhandling maa jeg sige til det ærede Medlem: Nej, til en saadan Forhandling kan vi ikke være med, simpelt hen af den Grund, at det ærede Medlem efter sine egne Ord møder til Forhandling med bundne Hænder overfor en Række af de Forslag, der er Led i Overenskomsten. Vi kan foreslaa vore Ændringer, gøre vore Anskuelser gældende, andet kan vi naturligvis ikke.

(...)

Hans Hansen (Rørby) [Retsforbundet]: Jeg tror det kan siges at være godt, at det foreliggende Lovforslag, som tager Sigte paa at forbyde Lockout og Strejke et Aar, ikke gælder Rigsdagen; thi vi har nu set, hvorledes det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er blevet lockoutet ved de politiske Forhandlinger, og vi har set, hvordan det ærede Medlem Hr. Krag har erklæret, at han og hans Parti vil forholde sig passive, altsaa strejke, overfor Lovforslaget, ganske vist paa en ejendommelig Maade.

Det foreliggende Lovforslag er ved det Forlig, der er opnaaet, Indledningen til noget mystisk, som kun de indviede kan tale med om, selvom man kan ane og formode, at vi nu staar overfor det samme, som vi saa mange Gange før har staaet overfor - dog maaske mere udpræget -, nemlig et Forlig. Men jeg ved af Erfaring, at Sporene skræmmer.

Det foreliggende Lovforslag er Indledningen til et Forsøg paa ved kunstige Midler at holde Varepriserne oppe. Jeg forstaar ærlig talt ikke den Bitterhed, der var i det ærede Medlem Hr. Christmas Møllers Tale, for det ærede Medlem vil jo det samme, kun paa en anden Maade. Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller vil ind paa Toldvejen, for derigennem at give enkelte Medborgere Ret til at indkassere Penge for en Vare, de ikke leverer; Regeringen prøver nu paa ved en Forfalskning af Kronen at opnaa det samme. Der er ingen Væsensforskel i Princippet, idet man i begge Fald vil naa en Fordyrelse af Varepriserne.

(...)

Aksel Larsen (DKP): Regeringen har vist, at den forstaar, at Mørkets Gerninger hører Nattetimerne til, ved at henlægge Behandlingen af dette Forslag til et saadant Tidspunkt, og den har endvidere stillet Socialdemokratiets Ordfører, det ærede Medlem Hr. Alsing Andersens Ord i et ganske særligt Relief. Det ærede Medlem sagde, at han var overbevist om, at det store Flertal, af Befolkningen vil hilse denne Lov med Begejstring og godkende den, og saa ser man, at Regeringen - ja, for eftersom Rigsdagens Præsidium erklærer ikke at kende noget dertil, maa det jo være Regeringen - ved Hjælp af Politiknipler og Taaregas-bomber søger at hindre det begejstrede Folk i at give Udtryk for denne Begejstring; og den Folkerepræsentation, hvis Værdighed det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er saa øm for, forhandler her, jeg vil ikke sige under Beskyttelse af Politiknipler og Taaregas, der er nemlig ikke forsøgt noget Angreb, men Rigsdagsbygningens Forhal er forvandlet til en Vagtstue paa en Politistation, og det anser formodentlig alle andre ærede Medlemmer i denne Sal end Kommunisterne for stemmende med Rigsdagens Værdighed.

Med Hensyn til det foreliggende Lovforslag har vi en Gang givet Udtryk for vor Stilling til det, og den har ikke forandret sig, men derfor vil jeg alligevel knytte en Del Bemærkninger til det. Lovforslaget er saavel et Forslag om Forbud mod Strejker som en Bebuder af en Række Nedskæringslove af den alleralvorligste Art, og der er altsaa to Grunde til, at vi, og med os hele Arbejderklassen, vender os mod dette Lovforslag. Ja, de Herrer paa Regeringspartiernes Bænke ler. Hvis jeg ikke husker meget fejl, saa blev der i 1925, da Regeringen Stauning paatænkte udenom Rigsdagen, ved en provisorisk Lov, at forbyde Strejker, erklæret fra Socialdemokratiets Side: Det store Befolkningsflertal vil være indforstaaet. Det store Befolkningsflertal viste sig at være saa lidt indforstaaet, at der selv paa en saa reaktionært sammensat Kongres som Arbejdsmændenes vedtoges den skarpeste Protest mod, at Regeringen kunde paatænke saadanne forholdsregler.

(...)

Der findes ingen Udvej for det kapitalistiske Samfund. Vi kommunister er de eneste her i Salen, der er i Pagt med Tiden, fordi vi kæmper for at undergrave det kapitalistiske Samfund. Og i Kampen mod Kapitalismen vil vi sætte os som den vigtigste Opgave at kæmpe for, at Arbejderne bryder denne Lov, gør den illusorisk og tiltvinger sig Erstatning for de indirekte Nedskæringer.

Statsministeren (Stauning (S) ): Jeg takker for den Tilslutning, det foreliggende Lovforslag har faaet i den afgivne Betænkning, og kan selvfølgelig modtage det Ændringsforslag, som er stillet til § 2, tagende Sigte paa en Tydeliggørelse paa et underordnet Punkt. Jeg kan ligesom det ærede Medlem Hr. Krag udtale den Forventning, at de Foranstaltninger, man er i Færd med at planlægge, i Forbindelse med Standsningen af den faretruende Lockout, maa virke heldbringende, at det maa lykkes nu at faa mere Produktion i Gang i Stedet for mindre. Saa er jo i hvert Fald det Formaal naaet, som har været det ledende under de Drøftelser, der har ført baade til det indtagne Standpunkt til det foreliggende Lovforslag og til de Lovforslag, der er planlagt, og som i den kommende Tid bliver ført frem til Rigsdagens Behandling.

Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller interesserede sig for visse Forhandlinger. Ingen har nogen Anledning til at bestride, at baade Samtaler og egentlige Forhandlinger har fundet Sted, som det er sket, nogle Gange før. Disse Samtaler har nu ført til det Resultat, at der er blevet Forstaaelse mellem tre Partier om visse Foranstaltninger, som vi altsaa anser for nyttige i en Situation som den, vort Land og vor Befolkning i Øjeblikket er inde i.

(...)

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget - Folketingsdebatten 30. januar 1933

# data[].attributes.attachment_link.description
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (K) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S) Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Postkort med Staunings portræt.
Fra Det Kongelige Bibliotek.

Statsminister TH. STAUNING

Statsminister Stauning er Søndag Formiddag Kl. 10 ⁴⁵ død paa Bispebjerg Hospital efter to Døgns Bevidstløshed.

Thorvald Stauning blev født den 26. Oktober 1873 i Holmens Kanal Nr. 30. Hans Fader var Karetmagersvend, men forlod ret hurtigt Faget, og efter i nogle faa Aar at have ernæret sig som Markedshandlende begyndte han at leve af tilfældigt Arbejde som Flyttemand og Bud. Hans Moder var svagelig og kunde derfor ikke hjælpe med til at bedre det lille Hjems Økonomi. Hun var en sværmerisk og lyrisk Natur, der hurtigt følte sig tiltrukket af de socialdemokratiske Pionerer, og hun har uden Tvivl haft en stærk Indflydelse paa Sønnens senere Livsbane.

Stauning, der var eneste Barn, voksede ikke op under saa elendige Forhold, som man ofte har villet give det Udseende af, og navnlig havde han langt bedre Muligheder end Datidens Arbejderbørn i Almindelighed for at skaffe sig Oplysning om Tidens Problemer, idet hans Forældre havde Forbindelse med stærkt intellektuelt prægede Kredse. Det er derfor ogsaa ganske ved Siden af, naar han engang selv har udtalt: "Mit Liv har i flere Henseender formet sig eventyrligt, men det er netop derfor ogsaa typisk for den hele Udvikling, thi som jeg gradvist avancerede fra daarligere til bedre Køkkentrapper, fra beskedne til bedre Hovedtrapper, saaledes har store Dele af Samfundets Befolkning gradvis avanceret, og Arbejderklassen som Helhed har haft Del i Eventyret igennem de sidste 60 Aar sammen med mig og mange andre, der udgik fra Arbejderklassen".

Thorvald Stauning havde i Virkeligheden været heldig i Valget af sine Forældre, ulige mere heldig, end Arbejderklassen havde været i Valget af ham, derfor fik kan Del i Eventyret, hvad Arbejderklassen aldrig fik. Han blev til den hvide Svane, men Arbejderklassen fortsatte under hans Regime den triste Tilværelse som den grimme Ælling, hvem alle hun[d]sede og huggede efter.

Efter Konfirmationen kom Thorvald Stauning i Smedelære, men det haarde Arbejde passede ham ikke, og der blev saa søgt en anden Lære til ham inden for Cigarmagerfaget. Paa Fabriken var han en af de ivrigste Forkæmpere for Klassekamp-Politiken ligesom han var ivrig Deltager i Datidens politiske Møder af enhver Art. Efter en kort Tid at have haft Arbejde som Cigarsorterer i Fredericia rejste han til Hamborg, hvor det dog ikke lykkedes ham at skaffe sig Beskæftigelse.

Da han kom tilbage fra Udlandet, begyndte hans egentlige politiske Arbejde inden for Socialdemokratiet. Det var navnlig Arbejdet med Fagforeningerne, han kastede sig over, idet han allerede dengang var af den Opfattelse, at der ikke var nogen Mulighed for at vinde Arbejderklassen uden gennem en Forbedring af dens Levevilkaar, eller i hvert fald maatte man love den at stile imod dette. Denne Opfattelse fik Stauning til i sine allerførste politiske Virkeaar at slaa ind paa den Overbuds-Politik, som blev typisk for hele hans politiske Løbebane, der i Historien vil gaa over som de uopfyldte Løfters Epoke.

Det var ligeledes i de første Ungdomsaar, at han skrev Skuespillet: "Livets Løgne", som blev opført paa Arbejdernes Teater i Forsamlingsbygningen paa Enghavevej. Instruktionen var foretaget af Stauning selv i Samarbejde med Jøden Redaktør Heimann. Stykket fik en vis Sukces, og beruset af den lod Stauning sig friste til ogsaa at optræde som Skuespiller.

Det var dog ikke paa disse Omraader, at han slog igennem. Selv om han oprindelig havde en vis kejtet Facon paa en Talerstol, lykkedes det ham dog i 1896 at blive Forretningsfører for Cigarsorterernes Fagforening, og det blev inden for dennes Rammer, at han lagde Grunden til sin senere Karriere.

Som Taler fandt han hurtigt en vis værdig Facon, der forlenede ham med den Autoritet, som de fleste af Datidens socialdemokratiske Politikere manglede, hvorfor han ogsaa hurtigt blev valgt ind i Partiets Vælgerforening. Han var samtidig en flittig Skribent i "Socialdemokraten" og en Tid lang Redaktør af "Samarbejdet" efter Bresemann, og hans Pen satte sig et vist Spor i Datidens politiske Journalistik.

I 1898 overtog Thorvald Stauning Posten som Partiets Kasserer, og gennem denne Stilling kom han i Forbindelse ikke blot med Spidserne inden for Socialdemokratiet, men ogsaa med mange af dets menige Medlemmer, inden for hvis Rækker han forstod at skaffe sig en vis Popularitet, samtidig med at han konsoliderede sin Stilling i Centralledelsen stærkere og stærkere. I 1906 var Stauning kommet ind i Folketinget som Repræsentant for Faksekredsen, og den 9. januar 1910 blev han valgt til Peter Knudsens Efterfølger som Partiets Forretningsfører paa et Tidspunkt, da Socialdemokratiet talte 45.000 Medlemmer.

Allerede i 1913 var Thorvald Stauning, som dengang var Formand for den socialdemokratiske Rigsdagsgruppe, paa et hængende Haar komet til at danne Ministerium, men han nægtede paa Kongens opfordring saavel at gøre dette alene som i Samarbejde med det "radikale" Parti, og det blev derfor Zahle, der den 21. juni kom til at danne sit andet radikale Ministerium. Staunings Arbejde i den kommende Tid koncentrerede sig navnlig om Vedtagelsen af Grundlovsændringerne, og da den nye Grundlov i 1915 blev vedtaget den 31. Maj i Landstinget og den 5. juni i Folketinget, havde Stauning for saa vidt vundet en Sejr over I. C. Christensen og "De Konservative".

Som det senere har vist sig, var Stauning som Politiker langt større og stærkere, saa længe han stod i Opposition, end da han selv kom til Magten, og forsaavidt kan der efter hans Regeringsperiode være Brug for en ny Forfatter til et Skuespil med Titlen "Livets Løgne".

I 1916 blev Stauning første Gang Minister uden Portefølje i Ministeriet Zahle. I dette Ministerium blev han i 1918 Socialminister, paa hvilken Post han sad, til Ministeriet faldt i 1920.

Under Ministeriet Neergaard i Perioden 1920-21 fik Stauning, som nu var i Opposition, Lejlighed til at bruge sine Evner paa en helt anden Maade, end det var lykkedes ham, saa længe han selv sad i Regering. Det er dog for meget sagt, at det var Stauning og hans Parti, som var Hovedaarsagen til, at "Venstre"-Regeringen maatte gaa af. Den virkelige Aarsag var at søge i de Forhold, som efter Krigsperiodens Virvar væltede ind over Landet. Efter Valgene i April 1924 raadede den socialdemokratiske Rigsdagsgruppe over 55 Mandater, medens "Venstre" kun fik 44, "De Konservative" 28, "De Radikale" 20 og det tyske Parti i Sønderjylland 1 Mandat.

Kongen henvendte sig derefter til Stauning og bad ham om at danne Regering, og den 23. April 1924 fik Danmark sin første socialdemokratiske Regering med Thorvald Stauning som Statsminister og Minister for Industri, Handel og Søfart.

Atter viste Stauning sine manglende Evner til at regere, og under ham blev Landet ført ind i den ulykkelige Deflationspolitik, som næsten lagde Danmarks Erhvervsliv totalt øde. Samtidig viste han en udpræget Mangel paa Evne til at benytte Kompromispolitikken, og snart var alle Veje lukkede, saaledes at hans Regering ingen Vegne kunde komme, hvorfor han ikke havde nogen anden Udvej, end at udskrive til nyt Valg. Dette gik "Socialdemokraterne" imod, og den 14. December 1926 dannede Madsen-Mygdal et "Venstre"-Ministerium med Støtte i det Konservative Folkeparti.

Stauning var atter i Opposition, og hans Plan til Snigløb af "Venstre"-Regeringen lykkedes for saa vidt, som han fik sat Spild mellem "Venstre" og "De Konservative" paa Forsvarsspørgsmaalet saaledes at "De Konservative" nægtede at stemme for Finansloven i Marts 1929, med mindre Militærbevillingerne blev forhøjede. Der blev udskrevet til nyt Valg, og efter dette mønstrede "Socialdemokraterne" og "De Radikale" tilsammen 77 mandater, hvorefter Stauning den 30. April 1929 dannede sit andet Ministerium med støtte af "De Radikale". Ved Siden af Statsministerposten overtog han tillige Ministeriet for Søfart og Fiskeri, som han imidlertid i 1933 ombyttede med Forsvarsministerposten, fra hvilken han trak sig tilbage November 1935. Derefter har han alene været Statsminister. Efter Besættelsen den 9. April 1940 har han fortsat fungeret som Chef for den saakaldte Samlingsregering.

Staunings Politik i Løbet af Trediverne viser ham med al Tydelighed som den svage Mand ved Roret. Alle de store Løfter, som han afgav paa Møder og ved Taler i Folketinget, saa længe han var i Opposition, er ikke blevet holdt, og paa samme Maade er det gaaet med alt det, som han lovede Arbejderne i sine Taler paa Vælgermøderne umiddelbart før Valgene.

Kanslergadeforliget i 1933 er maaske et af hans Største Nederlag. Arbejderne fik ganske vist Socialreformen, men samtidig drev Landet ud i en Valutapolitik, som væltede Ulykkerne ind over Arbejderklassen, lige som Fagforeningernes Ret til at strejke fra da af faktisk har været skrinlagt. Værst er det dog gaaet ud over Arbejderklassen efter Krigsudbruddet. Som Chef for Samlingsregeringen har han ikke forstaaet at dæmme op for Kapitalens ubændige Profithunger, men har langt snarere været med til at give denne ny Næring.

Som Udenrigspolitiker naaede Stauning aldrig op i et højere Plan, det viste sig første Gang, da det ikke lykkedes ham at løse Grønlandsstriden mellem Danmark og Norge paa en mere værdig Maade, end da vi lod denne henvise til Afgørelse ved den internationale Domstol i Haag. Men først og fremmest ved det Medansvar, som han uden Tvivl havde for hele Værneviljens Forfald i Norden. Efter at Hjalmar Branting[1] var død, kom Stauning ret hurtigt til at indtage en ledende Stilling blandt de nordiske Politikere, og hans Meninger kom ikke blot til at præge Udviklingen i Danmark, men ogsaa i de andre nordiske Lande. Hans berømte Tale imod et nordisk Forsvarsforbund kan ikke overvurderes, og Stauning bærer uden Tvivl et stort Medansvar for at Norden er blevet gjort til direkte Kampplads i den Krig, som nu udkæmpes.

Under Verdenskrigen var Stauning udpræget tyskvenlig indstillet, og han udtalte dengang, at Amerika udelukkende traadte ind i Krigen for at kæmpe for Storkapitalens Interesser. Men senere slog han fuldstændig om, og det tjener ikke til megen Ære for ham, at den forhenværende amerikanske Gesandt i Danmark, Fru Bryan Owen, i den Grad var i Stand til at paavirke ham, at han helt lod sig orientere imod Vest. Dette Omslag var saa stærkt, at han ikke blot foretog en Rejse til Amerika for at forhandle om Grønlands Salg, men direkte forberedte og gennemførte et Salg af Danmarks Undergrund til et amerikansk Monopolselskab.

I Historien vil Stauning gaa over som den sidste Klasserepræsentant, der har haft Indflydelse paa Danmarks politiske Styre. Vejen til denne Afslutning har været lang og trang og man afløses af en ny og bedre.

Før Reformationen var det Gejstligheden, der saa at sige var eneraadende. Efter Reformationen blev det Adelen og Kongemagten, der var de bestemmende. Ved Grundloven i 1849 blev der sikret Borgerskabet en vis Indflydelse, som imidlertid afsvækkedes af Grundlovsrevisionen i 1866 og der kom nu en Tid med et Godsejervælde, som ikke var meget forskelligt fra de gamle Adelsvælde. Ved Systemskiftet 1901 blev det Bønderne, der fik Hovedindflydelsen paa det politiske Styre, og først fra 1929 kan man tale om en Arbejderklassens Epoke, hvis da dette ikke er for meget sagt. Udviklingen taler imod denne Benævnelse, og maaske bør Tiden snarere karakteriseres som de socialdemokratiske Pamperes Glansperiode.

Bægeret er fuldt, og Udviklingen skrider Fremad. De gamle forfejlede Principper og Metoder maa kastes over Bord, og nye og mere farbare Baner staar parat.

Stauning og hans Liv betegner et Stadium paa Livets Vej, der maatte gennemleves, før det nye kunde bryde frem. Fremtiden vil vise, at det er slut med Klassepolitikken, det danske Samfund maa slaa ind paa den eneste Vej, der betyder Livet, nemlig Enighedens Vej, hvor Helhedens Vel sættes over den enkeltes. Som det var, drev Landet uvægerligt længere og længere hen imod Ruin og Tilintetgørelse baade paa det økonomiske og kulturelle Omraade.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nekrolog over Stauning, Fædrelandet 4. maj 1942

# data[].attributes.attachment_link.description
Postkort med Staunings portræt.Fra Det Kongelige Bibliotek. Statsminister TH. STAUNING Statsminister Stauning er Søndag Formiddag Kl. 10 45 død paa Bispebjerg Hospital efter to Døgns Bevidstløshed. Thorvald Stauning blev født den 26. Oktober 1873 i Holmens Kanal Nr. 30.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den store danske socialreform fra 1933 blev vedtaget som en del af Kanslergadeforliget. Reformen samlede de mange eksisterende love og regler på det sociale område i fire love og forenklede administrationen af offentlige ydelser. Med Socialreformen blev kriterierne for at modtage sociale ydelser mere objektive og ensrettede. De gik dermed fra at minde om almisser til i højere grad at være baseret på rettighedsprincippet. Mange ser i dag socialreformen fra 1933 som en af grundstenene i opbyggelsen af velfærdsstaten.

Fra almisse til retsprincip

Indtil 1933 var sociallovgivningen et indviklet kludetæppe af love, der blev forvaltet forskelligt i de enkelte kommuner. Hvis man fik hjælp, kunne det medføre, at man mistede muligheden for at stemme eller andre rettigheder. De enkelte kommuner skulle vurdere, hvor meget socialhjælp en person havde brug for, og hvilke rettigheder han skulle give afkald på.

Socialreformen af 1933 indførte et rettighedsprincip, der betød, at hvis man opfyldte bestemte kriterier, skulle man have ret til at modtage fastsatte ydelser uden at miste nogle rettigheder. Man fik som borger således krav på ydelserne, hvis man opfyldte kriterierne. Desuden var ydelsernes størrelse fastsat efter objektive kriterier og ikke på subjektive skøn. Selvom hjælpen nu blev en rettighed, betød de objektive kriterier dog reel indkomstnedgang for nogle modtagere af hjælp.

Et andet væsentligt princip i reformen var hjælp til selvhjælp. Store dele af reformen byggede på forsikring, og ens ret til hjælp på disse områder var afhængig af, om man havde forsikret sig.

Med princippet om ret til fastsatte ydelser uden tab af rettigheder tog sociallovgivningen i Danmark et skridt i retning af nutidens velfærdsstat. Man havde nu fået krav på hjælp og skulle ikke længere gennem en ydmygende vurdering af, om man var tilstrækkeligt trængende.

Socialreformens fire love

Socialreformen bestod af fire love, hvoraf loven om offentlig forsorg og loven om folkeforsikring var de to, der fik størst betydning. Loven om offentlig forsorg erstattede fattigloven fra 1891, der var blevet redigeret mange gange. Inden for offentlig forsorg var reglerne blevet meget indviklede og blev tolket meget forskelligt i de forskellige kommuner, hvilket der, med loven om offentlig forsorg, blev lavet om på. Loven gjorde, at man ikke længere mistede rettigheder ved at modtage offentlig hjælp. Tidligere kunne man blandt andet miste sin mulighed for at stemme ved kommunalvalg. Nu kunne man kun miste sine rettigheder, hvis kommunens sociale udvalg mente, at ens nød var selvforskyldt, og det skete kun for en lille gruppe af befolkningen.

Loven om folkeforsikring indeholdt ikke meget nyt, men betød, at staten gav flere penge til sygekasserne, og at muligheden for at få hjælp fra sygekasser blev bestemt af ens indtægt. Ydelserne blev pristalsreguleret, hvilket i første omgang betød, at ydelserne faldt, men kort tid efter gik det den anden vej.

Loven om ulykkesforsikring gjorde, at arbejdsgiverne skulle forsikre de ansatte mod arbejdsulykker. Loven om arbejdsanvisning og arbejdsløshedsforsikring var allerede blevet vedtaget af de fire store partier: Socialdemokratiet, Radikale Venstre, Venstre og Konservative i 1932. Det var da blevet muligt at modtage dagpenge i 200 dage, hvorefter man var henvist til offentlig forsorg.

Der skete også en forenkling i selve administrationen af den offentlige støtte. Det blev nu kun den kommune, man boede i, der skulle tildele støtte, og dermed ikke længere også den kommune, hvor man tidligere havde boet, eller staten. Staten skulle nu kun sørge for at give penge til kommunerne. De enkelte instanser blev også samlet inden for kommunen, så man ikke skulle henvende sig mange forskellige steder for at få støtte.

Socialreformens vedtagelse

Siden 1929 havde Socialdemokratiet og De Radikale haft flertal i folketinget, men ikke i landstinget. Derfor skulle de indgå forlig med et parti fra oppositionen for at få vedtaget deres love, herunder socialreformen, som længe havde været på tegnebrættet for Socialdemokratiet.

Det store kriseforlig, Kanslergadeforliget, var et kompromis mellem Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og Venstre. Det blev forhandlet på plads i slutningen af januar 1933. Som følge af de indrømmelser, Venstre fik ved Kanslergadeforliget, accepterede partiet at lade socialreformen passere gennem landstinget, ved at undlade at stemme. På denne måde var der flertal for forslaget, samtidig med at Venstre kunne undgå at tage ansvar for forslagets konsekvenser.

Socialreformens betydning

Under forhandlingerne om Socialreformen fik Venstre forhandlet sig frem til, at taksterne for de sociale ydelser skulle pristalsreguleres. Dette betød i første omgang en reel nedsættelse af taksterne. Derfor fik Socialreformen ikke stor betydning for de penge den enkelte fik udbetalt, lige da den blev indført, men pristalsreguleringen sikrede at taksterne ville stige i takt med prisudviklingen. Forenklingen af de sociale love betød imidlertid, at de sociale ydelser blev samlet, og at man kun skulle gå et sted hen for at få social hjælp. Det blev dermed mere overskueligt, hvor man kunne få de sociale ydelser, man nu havde ret til.

På det principielle plan betød socialreformen, at det blev mindre ydmygende at modtage social hjælp. Det havde ikke længere nogen betydning for ens rettigheder, og der var ikke længere tale om skøn, men om objektive krav og fastsatte takster.

Europa var i starten af 1930'erne ramt af økonomisk krise og stor arbejdsløshed. I lande som Tyskland og Italien formåede det politiske system ikke at håndtere krisen. Her fik yderligtgående politiske ledere stor opbakning, da man troede på, de kunne håndtere krisen bedre end de demokratiske politikere. I Danmark er Socialreformen og Kanslergadeforliget imidlertid et udtryk for det danske politiske systems evne til at tackle 1930'ernes krise indenfor det demokratiske politiske system.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den store danske socialreform fra 1933 blev vedtaget som en del af Kanslergadeforliget. Reformen samlede de mange eksisterende love og regler på det sociale område i fire love og forenklede administrationen af offentlige ydelser. Med Socialreformen blev kriterierne for at modtage sociale ydelser mere objektive og ensrettede.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Omkring 1958 nåede den vestlige højkonjunktur til Danmark. I forhold til perioden 1950-57 næsten fordobledes den gennemsnitlige årlige vækstrate i perioden 1958-70, nemlig til 5 %, og hermed spurtede Danmark med hensyn til økonomisk udvikling fra en bagtropsplacering frem i det internationale førerfelt.

Væksten var dog ikke jævnt fordelt på de forskellige sektorer. Industriproduktionen stod for hovedparten. Den viste sig fra slutningen af 1950'erne at være fleksibel og godt indrettet til at imødekomme de forbrugsbehov, den internationale højkonjunktur skabte. Hertil var den gennem 1950'erne godt hjulpet af en lovgivning, som gav gode muligheder for tilskud til virksomheder, der etablerede sig i arbejdskraftsrige egnsudviklingsområder, ligesom skattelovgivningen befordrede investeringslysten. Hermed kunne sunde virksomheder med moderne, attraktive produkter udvikle sig over hele landet. Flagskibe var virksomheder som Danfoss, Lego og B&O, men underskoven af små og mellemstore virksomheder blev de typiske for den danske udvikling.

Allerede i starten af 1950'erne havde industriens andel af bruttofaktorindkomsten overhalet landbrugets. I starten af 1960'erne blev industriens eksport større end landbrugets, også selvom landbrugseksporten indregnede de industrielt forarbejdede fødevareprodukter. Landbruget derimod stagnerede. Den succes, som Danmark havde haft med landbrugseksporten i de første efterkrigsår, kunne ikke gentages, nu da de store vesteuropæiske markeder havde genopbygget egne nationale landbrugsproduktioner. Danmarks udvikling fra et overvejende landbrugsland til et moderne industriland var omkring 1960 endelig fuldbyrdet. I takt hermed fortsatte de forrige årtiers flytning fra land til by. De store provinsbyer svulmede, landsbyerne skrumpede. Arbejdet og mulighederne lå i byerne - ikke mindst for de mange flere unge, der skulle have videregående uddannelser.

En stor del af væksten fandt sted i de tertiære erhverv, dvs. erhverv funderet i service og tjenesteydelser. Denne udvikling hang til dels sammen med væksten i industriproduktionen; fordoblingen heri mellem 1958 og 1970 gav en stigning i de traditionelle serviceerhverv inden for handels- og kontorområdet. Men først og fremmest skyldtes væksten i den tertiære sektor væksten i den offentlige sektor. På trods af en massiv vækst i det totale antal mennesker på arbejdsmarkedet igennem 1960'erne og videre ind i de næste to årtier faldt industriens andel af beskæftigede. Den del af det private erhvervsliv, som fik flere beskæftigede, var nye servicebetonede virksomheder - men det offentlige opslugte totalt set lidt mere end den ny arbejdskraft, der kom til.

Med den økonomiske vækst fulgte en stigning i samfundets velstand, og med velfærdssystemet kom velstanden flere til gode - om end naturligvis i forskelligt omfang. Den kunne måles på stigningen i forbruget af varer, som hidtil havde været anset som luksusartikler, men som nu for alvor vandt indpas og efterhånden blev betragtede som nødvendige, såsom køleskabe, tv-apparater, biler og større boliger.

Med bilerne opstod et behov for udbygning af vejnettet, og med de nye boligønsker fulgte bysanering og opførelsen af kæmpestore kvarterer i de større byers udkant fyldt op med store boligblokke og med enfamiliehuse.

Boligproblemet eksisterede dog fortsat, og de fleste var stadig uden økonomisk mulighed for at realisere en udbredt drøm om eget hus. Dette blev ændret, da der i 1960'ernes begyndelse gennem lovgivningen blev åbnet for bedre finansieringsformer. Hermed startede et boom i parcelhusbyggeriet.

"Gør gode tider bedre", hed det socialdemokratiske valgslogan ved folketingsvalget i februar 1960. Sådan blev 1960'erne og de første tre år af 1970'erne også målt med den økonomiske udviklings alen. 1950'ernes tiltro til "fremskridtet" holdt sig intakt. Men samfundets grundlæggende værdier blev med styrke betvivlet undervejs i denne udvikling.

# data[].attributes.attachment_link.description
Omkring 1958 nåede den vestlige højkonjunktur til Danmark. I forhold til perioden 1950-57 næsten fordobledes den gennemsnitlige årlige vækstrate i perioden 1958-70, nemlig til 5 %, og hermed spurtede Danmark med hensyn til økonomisk udvikling fra en bagtropsplacering frem i det internationale førerfelt. Væksten var dog ikke jævnt fordelt på de forskellige sektorer.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bent Rold Andersen “Den aktive velfærdsstat” (1966) fra “Fokus - Fra verdenskrig til velfærd”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Perioden var alt i alt præget af økonomisk fremgang. Målt i faste priser blev nationalproduktet tredoblet på de 40 år. Landbruget var stadig det bærende erhverv og tegnede sig for langt hovedparten af eksporten, men også industrien var på vej frem, skønt få troede på, at Danmark uden egne råstoffer kunne blive et virkeligt industriland. Interessen for den industrielle udvikling var mindre end interessen for landbruget, som man særligt søgte at styrke gennem udstykning af herregårds- og præstegårdsjord til nye husmandssteder.

Væksten var ikke kontinuert, men svingede med konjunkturerne - alvorligst som følge af den verdensomspændende krise, der udbrød i 1929 og nåede Danmark i 1931. Den var først og fremmest en landbrugskrise, og det danske landbrug, som importerede foderkorn, havde i årene forud nydt godt af, at kornpriserne var lave, og havde foretaget store investeringer i svinestalde. Det hævnede sig nu, da også priserne på smør og bacon dykkede, og mange gårde endte på tvangsauktion.

Byerhvervene klarede sig bedre gennem krisen, og arbejdsløsheden steg her kun i 1932 for derpå atter at falde. Man undgik de bankkrak, der i andre lande spredte krisens virkninger, fordi en ny banklov i 1930 skærpede kravene til bankernes reserver. Bankloven var en følge af, at landets største bank, Landmandsbanken, i 1922 var kommet i så store vanskeligheder, at staten i nogle år havde måttet overtage den. Ikke desto mindre var arbejdsløsheden høj, blandt andet fordi væksten i de erhvervsaktive befolkningsgrupper i 1920'erne og 1930'erne var dobbelt så stor som i de foregående årtier.

Ved århundredskiftet deltog Danmark i den skandinaviske møntunion, som gjorde danske, svenske og norske kroner gangbare i alle tre lande bundet til guldet i samme forhold. Ved udbruddet af 1. verdenskrig blev såvel guldindløseligheden som unionen ophævet. Guldindløseligheden blev genindført i 1925, men forsøg på at genoprette unionen stødte på modstand og blev opgivet, da krisen satte ind. I stedet ophævede Danmark bindingen til guld i 1931, da hovedmarkedet England havde gjort det samme, og kronen blev i flere omgange devalueret. Den stærkeste devaluering kom i januar 1933 ved det såkaldte Kanslergadeforlig, da regeringen bøjede sig for Venstres krav herom mod til gengæld at få lovgivet mod en varslet storlockout - det første statslige indgreb i arbejdsmarkedet.

Den økonomiske politik påvirkede ikke konjunkturerne, men havde karakter af en tilpasning til de skiftende vilkår. Ved udbruddet af 1. verdenskrig blev den liberale handelspolitik afløst af en stram reguleringsøkonomi. Den blev afviklet over de følgende år, men da verdenskrisen satte ind efter 1929, lod den fri udlandshandel sig ikke opretholde. Verdenshandelen kom i 1930'erne til at hvile på tosidede aftaler mellem landene, som skulle sikre, at de købte lige meget af hinanden. Handelsaftalerne gjorde statslige indgreb nødvendige for at styre produktionen. For Danmark gjaldt det navnlig om at dirigere en større part af importen over til England, som var det store marked for landbrugseksporten. Herudover gjaldt det i almindelighed om at begrænse importen i takt med det drastiske fald i verdenshandelen, som prægede disse år.

Det vigtigste instrument til statsregulering blev Valutacentralen, som blev oprettet i 1932 med myndighed til at styre importen af en lang række varer. I praksis overlod Valutacentralen snart afgørelserne om importtilladelser, til brancheorganisationerne. Valutacentralen blev således et skridt på vejen i den proces, der prægede tiden, hvor organisationerne fik stigende indflydelse på statsstyret. Brancheorganisationerne blev inddraget i lovgivningsarbejdet gennem de råd og kommissioner, som forberedte love af betydning for erhvervslivet. Fra 1920 talte de også repræsentanter for fagforeningerne. På den måde kunne man begrænse væksten i den endnu sparsomme offentlige administration. Trods uddelegeringen kom Valutacentralen til at tælle lige så mange ansatte som den øvrige centraladministration tilsammen.

Arbejdsmarkedet var i årene omkring afslutningen af 1. verdenskrig præget af betydelig uro. Arbejderne krævede kompensation for det betydelige fald i reallønnen, der var en følge af krigens stigende priser. I disse år mere end fordoblede fagforeningerne deres medlemstal, og 1919-20 lykkedes det at få gennemført det gamle krav om en 8-timers arbejdsdag i byerhvervene. Ved de følgende overenskomster fik en række fagforeninger også gennemført kravet om sommerferie, og i 1938 blev retten til to ugers ferie for både offentligt og privat ansatte gennemført ved lov. Reallønnen steg dramatisk, da landbrugskrisen gjorde fødevarer billige, men faldt derpå gradvist som følge af kronens devaluering i 1933. Reallønnen holdt dog i 1930'erne et højere niveau end i 1920'erne. Sammen med statsindgreb og høj arbejdsløshed var det årsag til, at antallet af arbejdskonflikter i kriseårene faldt til det halve.

# data[].attributes.attachment_link.description
Perioden var alt i alt præget af økonomisk fremgang. Målt i faste priser blev nationalproduktet tredoblet på de 40 år. Landbruget var stadig det bærende erhverv og tegnede sig for langt hovedparten af eksporten, men også industrien var på vej frem, skønt få troede på, at Danmark uden egne råstoffer kunne blive et virkeligt industriland.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Her er tre rigtige løftebrud, Helle Thorning

Regeringens løftebrud handler om, hvad den har gjort - ikke om hvad den ikke har gjort.

I forbindelse med Thornings jubilæum og Venstres nye kampagne, har diskussionen af regeringens løftebrud igen fået næring. Thorning har sammen med sine håndgangne M/K på ny argumenteret for, at socialdemokraterne (og SF) ikke kan beskyldes for løftebrud, fordi der simpelthen ikke var flertal for løfterne om f.eks. millionærskat.

Denne forklaring ser ud til at være blevet købt af en del kommentatorer og politiske analytikere. Men den holder simpelthen ikke.

Det er jo fuldstændig rigtigt, at S og SF udstedte en række løfter, der efter valget ikke var flertal for, og som derfor ikke kunne gennemføres. Som millionærskat, øgede bankskatter, billigere kollektiv trafik mm. Det er fair nok, og sådan vil det være for alle partier.

Læs også: Thorning høster ris og ros på sin store dag

Men argumentationen ser bort fra, at regeringens virkelige løftebrud ikke handler om, hvad den ikke har gjort, fordi den ikke kunne finde flertal. Men hvad den reelt har gjort - hvordan den har brugt sine flertalsmuligheder.

Og her står eksemplerne på klare og entydige løftebrud i kø:

1) Ved skattereformen i 2012 gik regeringen sammen med højrefløjen om at tage penge op af lommerne på syge, førtidspensionister og mennesker på dagpenge. Pengene blev blandt andet brugt til at lette topskatten, og reformen øgede derfor uligheden i samfundet markant.

Selv om man kan blive træt af Venstres hykleri og kampagneretorik, så kan Helle Thorning (og SF) ikke løbe fra deres løftebrud. De var ikke tvunget til dem, og det handlede ikke om, at de ikke kunne få flertal for deres politik. Det var politiske valg.

Pelle Dragsted

Annoncørbetalt indhold fra Opel

"Ansatte skal disrupte deres lederes tankegang"

Denne reform er et brud på de klare løfter om at bekæmpe uligheden og om, at alle skulle være med til at betale regningen efter krisen. Der var ingen flertal eller parlamentariske styrkeforhold, der tvang Socialdemokraterne og SF til at svigte deres løfter med reformen. De kunne have sagt nej. De traf et valg med helt åbne øjne.

2) Offentlighedsloven er endnu et eksempel på et fuldstændig klart løftebrud. Inden valget havde S, SF og også R lovet, at den omdiskuterede ændring af offentlighedsloven, der markant underminer retten til aktindsigt, ville blive sløjfet. Men efter valget ændrede de mening, og på trods af advarsler fra alle sider gennemførte de en aftale stik imod deres løfter før valget. Ingen nødvendighederne tvang dem til det. Det var et politisk valg.

3) Vækstplanen i 2013 sænkede selskabsskatten, betalt af penge, som regeringen havde lovet at bruge på bedre velfærd til fx børn og ældre. Var det noget regeringen var tvunget til fordi den manglede flertal. Nej. Det var et valg. Det er muligt, at de Radikale pressede på. Men S og SF kunne have sat foden ned. Det gjorde de ikke. De tog pengene fra velfærden og brugte dem til at sænke selskabskatten. Det var et frivilligt valg - og det valg udgjorde igen et fuldstændig klart løftebrud.

Læs også: Helle Thorning til ministrene: Aflys sommerferien!

Så selv om man kan blive træt af Venstres hykleri og kampagneretorik, så kan Helle Thorning (og SF) ikke løbe fra deres løftebrud. De var ikke tvunget til dem, og det handlede ikke om, at de ikke kunne få flertal for deres politik. Det var politiske valg. Og det var politiske valg, der har trukket Danmark i en mindre demokratisk og mindre solidarisk retning.

Det kan hverken Socialdemokraterne eller SF løbe fra.

Ville Venstre og kumpaner være mere ærlige? Bestemt ikke. Er Thorning at foretrække frem for et nyt blå-sort flertal. Uden den mindste tvivl.

Men det ændrer ikke ved, at det, både ud fra et demokratisk og politisk synspunkt er hamrende problematisk at svigte sine løfter på den måde som Thorning-regeringen har gjort. Derfor håber jeg på et valgresultat, der forhindrer Løkke i at sætte sig på magten, men som samtidig sender et klart signal til de partier, der har svigtet løfter og tillid - om at det ikke er i orden, og at det ikke skal gentage sig i næste valgperiode.

Det signal kan vi sende ved at styrke venstrefløjen i Folketinget ved det kommende valg.

# data[].attributes.attachment_link.title
Her er tre rigtige løftebrud, Helle Thorning

# data[].attributes.attachment_link.description
I forbindelse med Thornings jubilæum og Venstres nye kampagne, har diskussionen af regeringens løftebrud igen fået næring. Thorning har sammen med sine håndgangne M/K på ny argumenteret for, at socialdemokraterne (og SF) ikke kan beskyldes for løftebrud, fordi der simpelthen ikke var flertal for løfterne om f.eks. millionærskat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tidligere statsminister Helle Thorning-Schmidt vil ikke beskyldes for at have forklaret dele af sin politik med, at den var 'nødvendig'. Det gjorde hun for nyligt klart i et interview med Radio24syv:

- Der er ikke en nødvendighed i politik. Det er aldrig noget, vi har brugt. Det er aldrig noget, vi har sagt. Heller ikke Bjarne. Bare for at få det på plads, sagde hun.

Og da Helle Thorning-Schmidt gæstede Deadline for nylig, hævdede hun, at både nødvendighed og nødvendighedens politik var noget, der blev lagt ned over hendes regering af andre.

Men en tur i DR's mediearkiv, som DR2-programmet Detektor har foretaget, fortæller en anden historie: Helle Thorning-Schmidt og hendes finansminister, Bjarne Corydon, sagde adskillelige gange - og argumenterede med - at den politik, de ville gennemføre, var 'nødvendig'.

Blandt andet i et pressemøde i 2012 for en 2020-plan, på et tirsdags-pressemøde og i en vækstplan fra 2013.

- Vi var nødt til at få styr på økonomien, og på den måde har vi jo grebet godt fat om dansk økonomi, fordi det er nødvendigt for at kunne bevare et velfærdssamfund, sagde Helle Thorning-Schmidt blandt andet dengang.

Negativt ladet begreb

Der er imidlertid forskel på at føre nødvendighedens politik og begrunde sin politik med, at den er nødvendig, forklarer Martin Boje Rasmussen, der er forsker på Institut for Statskundskab ved Københavns Universitet.

For mens nødvendighed ofte bliver brugt som begrundelse, så opfattes nødvendighedens politik straks mere negativt.

- Nødvendighedens politik er bestemt ikke noget, man tilskriver nogen og mener det positivt. Det er et negativt ladet begreb, fordi man dermed underforstår, at en politiker, der fører nødvendighedens politik, så at sige ikke fører den selv, men bare er bundet på hænder og fødder af alle mulige eksterne forhold og gør, som der bliver sagt udefra, siger han.

Ikke socialdemokratisk politik

Ifølge Martin Boje Rasmussen forsøger Helle Thorning-Schmidt at nuancere, hvad man forstår ved nødvendighedens politik. Man kan ifølge ham ikke bare sige, at fordi man har sagt nødvendigt, så har man ført nødvendighedens politik.

- Hvis nødvendighedens politik refererer til en eller anden form for neoliberal politik, der handler om skattesænkninger og begrænsninger i den offentlige sektor, og at man alene fører udbudspolitik og ikke ekspansiv finanspolitik - jamen, så kan jeg godt forstå, at Helle Thorning-Schmidt går imod at få tillagt prædikatet 'nødvendighedens politik', for det var sådan set ikke det, hun gjorde. Og det er naturligvis ubehageligt for en socialdemokrat at have siddende på sig, fordi det ikke er socialdemokratisk politik, siger forskeren.

Thorning-Schmidt stiller ikke op

Detektor har kontaktet Helle Thorning-Schmidt for at spørge hende, hvorfor hun i dag hævder, at hverken hun eller Bjarne Corydon har brugt begrebet nødvendighed i politik, når programmet kan finde adskillige eksempler i arkivet.

Men Helle Thorning-Schmidt har ikke ønsket at lade sig interviewe af Detektor.
Se mere i Detektor klokken 21 på DR2

# data[].attributes.attachment_link.description
Tidligere statsminister Helle Thorning-Schmidt vil ikke beskyldes for at have forklaret dele af sin politik med, at den var 'nødvendig'. Det gjorde hun for nyligt klart i et interview med Radio24syv: - Der er ikke en nødvendighed i politik. Det er aldrig noget, vi har brugt. Det er aldrig noget, vi har sagt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vi hører konstant, at vi skal gøre det "rigtige", foretage de "ansvarlige" prioriteringer, vælge de "realistiske" løsninger og frem for alt satse på de "nødvendige" reformer. Men hvad er egentlig en nødvendig reform? Hvis man konsulterer Den Danske Betydningsordbog, så vil man vide, at den officielle definition af en reform er: "ændring af en eksisterende samfundsmæssig ordning med det formål at gøre den bedre og mere tidssvarende". Ifølge den klassiske ordbogsdefinition handler en reform altså om at forandre noget til det bedre.

En definition, der i udgangspunktet lyder som noget, der ligger milevidt fra regeringens forestillinger om "nødvendige reformer". Dens reformer handler tværtimod om at begrænse folks ferier (øget arbejdsudbud), reducere dagpenge- perioderne, reducere selskabsskatten, fortsætte nedskærings-fetichismen og stække indflydelsen fra arbejdsmarkedets parter. Altså: mere om at tage noget fra nogen end om at give noget til nogen.

Det er med andre ord som om vi lever i en tid, hvor politikerne alene gør ting fordi de er nødvendige og ikke fordi de inderligt brænder for dem, fordi de bekræfter deres ideologi eller fordi de skaber en bedre verden. Hvis sådanne forklaringer findes, så er det hvert fald sjældent, at vi bliver præsenteret for dem.

Onde tunge ville sågar sige at 'nødvendighedens politik', som føres fra begge sider af det politiske spektrum alene kan oversættes til at gøre alt det, som man bliver hvisket i øret af Dansk Industri og landets førende over-teknokrater.

Men det grundlæggende problem er bare at 'nødvendighedens politik' slet ikke findes.

Der findes ikke nogen neutrale og objektive løsninger, som gavner alle mennesker lige godt. Det, der gavner direktøren, vil ikke nødvendigvis gavne den arbejdsløse. Og det der gavner velfærdsmedarbejderne, ville ikke nødvendigvis gavne Djøf'erne. Interessemodsætning og konflikt er grundvilkår i al politik.

Hvis man på venstrefløjen sidder dette faktum overhørig, så vil resultatet være det, som vi er vidner til netop nu: forfærdelige meningsmålinger, voksende intern uro, rekordhøj tilslutning til højrepopulisterne og politisk kurs uden kompas.

Et kort og præcist bud på en beskrivelse af nødvendighedens politik fra den belgiske politolog Chantal Mouffe, lyder således:

"Centrum-venstre er i moderniseringens navn rykket ind mod den politiske midte. Her har man satset på en teknokratisk, konsensusorienteret og lidenskabsløs politik. En nødvendighedens politik, der skal tilpasse os til 'udviklingen', og som ikke har været til at skelne fra de borgerliges. Det er kedeligt, farveløst og helt igennem fatalt. En politisk fallit- erklæring"

# data[].attributes.attachment_link.description
Vi hører konstant, at vi skal gøre det "rigtige", foretage de "ansvarlige" prioriteringer, vælge de "realistiske" løsninger og frem for alt satse på de "nødvendige" reformer. Men hvad er egentlig en nødvendig reform? Hvis man konsulterer Den Danske Betydningsordbog, så vil man vide, at den officielle definition af en reform er: "ændring af en eksisterende samfundsmæssig ordning med det formål at gøre den bedre og mere tidssvarende".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jeg anerkender, at Thorning har gennemført nogle nyttige reformer, der øger den strukturelle vækst og beskæftigelse. Her vil jeg fremhæve skattereformen, der sænker skatten på arbejde og samtidig skærer i den årlige regulering af bl.a. dagpenge og kontanthjælp. Men Thorning har også gennemført tiltag, der reducerer arbejdsudbuddet. Finansloven for 2012 øgede verdens højeste skatter og afgifter med 6,5 mia. kr. Det trækker arbejdsudbuddet ned. Finansloven for 2012 fjernede også starthjælpen og kontanthjælpsloftet og dermed øgedes antallet af personer på kontanthjælpsydelser. Endvidere betyder energiforliget, at energiafgifterne øges med 3,5 mia. kr. frem mod 2020. Det reducerer også arbejdsudbuddet. På bundlinjen har Thorning gennemført reformer, der netto øger arbejdsudbuddet med ca. 12.000 personer frem mod 2020. Det er et skridt i den rigtige retning. Men det er ikke reform-amok. Således mangler hun reformer svarende til 43.000 personer i forhold til sin egen målsætning i regeringsgrundlaget på 55.000 personer. Det er lidt svært at se, hvordan Thorning skal nå målsætningen. Regeringen har tilkendegivet, at den vil gennemføre reformer af SU og kontanthjælp. Det er nyttigt, men slet ikke nok til at nå regeringsgrundlagets målsætning.

Vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Thornings reformer "er uden historisk sammenligning", kan man sammenligne med de sidste to et halvt år under VK-regeringen, hvor Lars Løkke Rasmussen var statsminister. I denne periode gennemførtes reformer svarende til 96.000 personer. Reformerne, der øgede arbejdsudbuddet, var tilbagetrækningsreformen, dagpengereformen og Forårspakke 2.0, der sænkede marginalskatten med syv pct. Skattestigningerne i genopretningspakken fra 2010 reducerer arbejdsudbuddet.

I debatten fremhæves det, at hvis reformerne ikke gennemføres, vil det gå ud over den offentlige velfærd. Det mener jeg, er en unuanceret udlægning. I fravær af reformer frem mod 2020 kan OECDs største offentlige sektor vokse med 0,6 pct. om året. Hvis Thorning når sin reform-målsætning kan den offentlige sektor vokse marginalt mere, svarende til 0,8 pct. Det ikke sikkert, at denne ekstra udgiftsvækst giver øget oplevet offentlige velfærd i befolkningen. Min vurdering er, at bedre offentlig service skal nås gennem øget effektivitet i verdens største offentlig sektor. I stedet bør råderummet fra reformerne bruges på lavere skatter og afgifter. Manglende reformer vil derimod have stor betydning for den økonomiske velstand. OECD har vurderet, at Danmark får en velstandsfremgang frem mod 2030, der ligger i den pauvre ende blandt de 34 OECD-lande. Skal vi nå en økonomisk vækst som gennemsnittet af Sverige, Norge og Finland via øget beskæftigelse, skal reformer øge arbejdsudbuddet med flere hundrede tusinde personer. Det er en relevant udfordring, når det erindres, at der i dag er 2,1 millioner danskere på overførselsindkomst. Thornings realiserede reformer på 12.000 personer vil på lang sigt øge beskæftigelsen med hvad der svarer til godt en halv procent af disse 2,1 millioner. Detkan ikke kaldes reform-amok. Der skal meget mere til.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jeg anerkender, at Thorning har gennemført nogle nyttige reformer, der øger den strukturelle vækst og beskæftigelse. Her vil jeg fremhæve skattereformen, der sænker skatten på arbejde og samtidig skærer i den årlige regulering af bl.a. dagpenge og kontanthjælp. Men Thorning har også gennemført tiltag, der reducerer arbejdsudbuddet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.

Baggrund

Baggrunden for forliget var den økonomiske verdenskrise, der var forårsaget af børskrakket i New York i 1929. I Danmark havde der været økonomiske problemer på landet siden 1920'erne, men i 1929-1930 faldt kornpriserne drastisk. Dette forringede landmændenes vilkår markant og skabte stor utilfredshed og uro.

I januar 1933 var der samtidig udsigt til en storkonflikt på arbejdsmarkedet. Arbejdsløsheden steg i de første år af 1930'erne til over 30 %. Arbejdsgiverforeningen havde med begrundelse i krisen varslet lockout for 100.000 arbejdere, fordi fagbevægelsen havde afvist kravet om en lønreduktion på gennemsnitlig 20 %. Med en lockout ville et endnu større antal personer blive arbejdsløse, samtidig med at en sådan opbremsning ville forværre den økonomiske krise.

Under indtryk af den samtidige krise i by og på land slog regeringspartierne Socialdemokratiet/Det Radikale Venstre og oppositionspartiet Venstre ind på en pragmatisk linje i et forsøg på at løse arbejdsmarkedets krise og afværge kaos.

Inspirationen til indgrebene kom delvist fra erfaringerne med statsintervention og -regulering under 1. verdenskrig.

Forhandlinger

Lockout-truslen fik den socialdemokratiske statsminister Thorvald Stauning (1873-1942) til at fremlægge Folketinget et forslag om forlængelse af overenskomsterne samt forbud mod strejker og lockouts. Et indgreb krævede støtte fra enten Det Konservative Folkeparti (K) eller Venstre, idet de to partier tilsammen havde flertal i Landstinget.

Husmændenes og landboforeningens formænd havde sideløbende fundet sammen om en fællesudtalelse til regeringen. Den omhandlede et usædvanligt krav om statslige indgreb til at afhjælpe landbrugets problemer. Venstre var derfor forhandlingsvillig.

Resultatet blev Kanslergadeforliget. De 18 timer lange forhandlinger frem mod forliget var problematiske og tæt på kollaps. Om resultatet udtalte Stauning den 30. januar betegnende, at man havde opgivet nogle principper, men reddet landet.

Resultat

Resultatet afspejlede de deltagende partiers varetagelse af fortrinsvis landmændenes og arbejdernes interesser.

Venstre fik først og fremmest en devaluering af kronen på ca. 10 %, der skulle sætte gang i den danske eksport af landbrugsvarer, samt løfter om lettelser i landbrugets renteforpligtelser. Desuden blev der givet tilskud til nedslagtning af kreaturer samt til en reduktion i svineproduktionen for at få prisen på landbrugsvarer til at stige.

Socialdemokratiet kunne til gengæld glæde sig over, at der blev sat gang i offentlige arbejder og sat lån af til bl.a. boligbyggeri. Lockouts og strejker blev dog samtidig forbudt for at afværge ustabiliteten på arbejdsmarkedet.

Socialminister K.K. Steincke (1880-1963) fik yderligere Venstres støtte til udarbejdelsen af sin store socialreform. Reformen indebar en forenkling og systematisering af den hidtidige sociallovgivning. Almisseprincippet veg også mere i baggrunden til fordel for en politik baseret på rettigheder, og socialreformen ses som et led i udviklingen mod velfærdsstaten.

Virkningshistorie

Kanslergadeforliget indvarslede på flere måder ændringer, der fik stor gennemslagskraft i de næste årtiers politik. Staten blev i højere grad opfattet som en aktiv igangsætter i den samfundsøkonomiske udvikling, bl.a. ved at iværksætte offentlige arbejder, der gav arbejdspladser og omsætning. Sammen med socialreformen ses disse tiltag ofte som begyndelsen på den danske velfærdsstat.

Forliget var også udtryk for samarbejde og forlig hen over midten, hvilket efterfølgende blev mere almindeligt. Tidligere havde det politiske liv være domineret at et skarpt og uforsonligt skel mellem venstre- og højrefløj. At staten greb ind i aftaler mellem arbejdsmarkedets parter og blandede sig i overenskomster var også nyt.

Kanslergadeforliget var sådan set ikke nytænkende i sin form. Det bemærkelsesværdige var i stedet, at man med demokratiske midler var rede til - og kunne - lave et så vidtgående og omfattende et forlig. Det særlige var altså beslutningsprocessen (demokratisk), graden af indgrebene (dybe politiske indgreb i ellers tidligere markedsbestemte områder) og indgrebenes bredde (berørte mange forskellige områder af samfundslivet).

Ud over de faktuelle resultater har eftertiden betonet det faktum, at Kanslergadeforliget blev indgået samme dag, Adolf Hitler kom til magten i Tyskland. Forliget har derfor fået en central plads i dansk historiebevidsthed som symbol på en særlig pragmatisme og kompromisvillighed. I lyset af den politiske udvikling i Tyskland illustrerer forliget da også, at det parlamentariske demokrati i Danmark var i stand til at sejre i en krisesituation, hvormed udemokratiske og ekstreme kræfter ikke fik næring.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmark har de senere år haft en anselig olie- og gasproduktion fra felterne i Nordsøen. Vi er ikke alene selvforsynende på dette område, vi eksporterer også en del olie og gas. Olie- og gas-produktionen har givet et væsentligt bidrag til den danske betalingsbalance de senere år.