# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
карпенко-карий "сто тисяч"

# data[].attributes.attachment_link.title
Карпенко-Карий "Сто тисяч"

# data[].attributes.attachment_link.description
Для учнів 8 класу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фотоархів - Бібліотека-філія №2 МЦБС м. Кропивницького

# data[].attributes.headline
Театр Корифеїв

# data[].attributes.subject
Театр Корифеїв

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  10 клас  «Театр корифеїв»

# data[].attributes.headline
Зимовий театр

# data[].attributes.subject
Зимовий театр

# data[].attributes.headline
Музей на хуторі Надія

# data[].attributes.subject
Музей на хуторі Надія

# data[].attributes.headline
Хата на хуторі Надія

# data[].attributes.subject
Хата на хуторі Надія

# data[].attributes.attachment_link.title
хата на хуторі надія

# data[].attributes.headline
Діти Івана Карпенка -Карого

# data[].attributes.subject
Діти Івана Карпенка -Карого

# data[].attributes.attachment_link.title
Діти Карпенка-Карого з нянею стоять - Назар та Ірина, сидить -Юрій

# data[].attributes.headline
Надія Карлівна Тарковська

# data[].attributes.subject
Надія Карлівна Тарковська

# data[].attributes.attachment_link.title
Надія Карлівна Тобілевич (Тарковська) - дружина І. Карпенка-Карого фото 1878 р

# data[].attributes.headline
Єлисаветград

# data[].attributes.subject
Єлисаветград

# data[].attributes.body
Будинок Тобілевичів

# data[].attributes.attachment_link.title
будинок тобілевичів в єлисаветграді

# data[].attributes.headline
Єлисаветград

# data[].attributes.subject
Єлисаветград

# data[].attributes.body
Міське повітове управління

# data[].attributes.headline
Кіровоградський міський літературно-меморіальний музей І.К. Карпенка-Карого

# data[].attributes.subject
Кіровоградський міський літературно-меморіальний музей І.К. Карпенка-Карого

# data[].attributes.headline
Будинок, де містилося перше поліцейське фотоательє

# data[].attributes.subject
Будинок, де містилося перше поліцейське фотоательє

# data[].attributes.headline
Пам'ятна дошка

# data[].attributes.subject
Пам'ятна дошка

# data[].attributes.headline
Колишня ратуша

# data[].attributes.subject
Колишня ратуша

# data[].attributes.headline
Будинок баби Уляни

# data[].attributes.subject
Будинок баби Уляни

# data[].attributes.headline
Пам'ятна дошка

# data[].attributes.subject
Пам'ятна дошка

# data[].attributes.headline
Трактир панича Медового

# data[].attributes.subject
Трактир панича Медового

# data[].attributes.headline
с. Бобринець

# data[].attributes.subject
с. Бобринець

# data[].attributes.body
Бобринецьке пітове училище

# data[].attributes.headline
Марія Тобілевич

# data[].attributes.subject
Марія Тобілевич

# data[].attributes.body
взяла прізвище матері Садовська, за чоловіком Барілотті
(Марія Садовська - Барілотті

# data[].attributes.attachment_link.title
Садовська-Барілотті_Марія

# data[].attributes.headline
Панас Тобілевич

# data[].attributes.subject
Панас Тобілевич

# data[].attributes.body
узяв назву улюбленої річки материного дитинства (Саксаганський)

# data[].attributes.attachment_link.title
панас тобілевич

# data[].attributes.headline
Михайло Тобілевич

# data[].attributes.subject
Михайло Тобілевич

# data[].attributes.body
взяв матирене дівоче прізвище за псевдонім
Микола Садовський

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Тобілевич

# data[].attributes.headline
Село Кам'яно-Костувате

# data[].attributes.subject
Село Кам'яно-Костувате

# data[].attributes.body
Херсонського повіту

# data[].attributes.attachment_link.title
Село_на_березі_річки._Україна

# data[].attributes.headline
Євдокія Зінов'ївна Садовська

# data[].attributes.subject
Євдокія Зінов'ївна Садовська

# data[].attributes.body
Мати

# data[].attributes.headline
Карпо Адамови Тобілевич

# data[].attributes.subject
Карпо Адамови Тобілевич

# data[].attributes.body
Батько

# data[].attributes.headline
село Арсенівка Єлисаветградського повіту

# data[].attributes.subject
село Арсенівка Єлисаветградського повіту

# data[].attributes.headline
Іван Тобілевич

# data[].attributes.subject
Іван Тобілевич

# data[].attributes.body
узяв батькове ім’я та ім’я шевченкового Гната Карого: (Карпенко-Карий)

# data[].attributes.headline
Театр Корифеїв

# data[].attributes.subject
Театр Корифеїв

# data[].attributes.body
Теа́тр корифе́їв — перший професійний український театр. Його було відкрито 1882 року в Єлисаветграді тодішньої Російської імперії (тепер місто Кропивницький у складі України), і в цей рік український театр відокремився від польського та російського. Засновником театру був Марко Лукич Кропивницький, що володів усіма театральними професіями. Після нього найдіяльнішим був Микола Карпович Садовський, що боровся за українське слово та український театр за часів їх заборони.

# data[].attributes.headline
Актор та драматург І.К. Карпенко-Карий

# data[].attributes.subject
Актор та драматург І.К. Карпенко-Карий

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Одеський літературний музей

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карпенко-Карий Іван Карпович [сценічний і літературний псевдонім Тобілевича Івана Карповича] (1845-1907) - видатний український драматург і актор. Старший брат в талановитій плеяді Тобілевичей, фундаторів професійного українського театру.

І.К. Карпенко-Карий народився 29 вересня 1845 року в слободі Арсенівка, тепер в складі села Веселівка Новомиргородського р-ну Кировоградської області в родині управителя панським маєтком.

В 1859 році закінчив повітове училище в Бобринцях. В 1859-1865 роках працював в поліцейській канцелярії, служив в міській ратуші в Бобринцях. В 1865 році переїздить в Єлисаветград, служить в Єлисаветградському поліцейському управлінні. Разом з Кропивницьким організував в місті аматорський драматичний гурток.

В 1868-1869 роках працював секретарем міської поліцейської управи в Херсоні, згодом знову в Єлисаветградській поліцейській управі, дослужився до колезького секретаря. В 1883 році через відверті українофільські настрої та їх активну пропаганду був звільнений з роботи і вже до кінця свого життя перебував під поліцейським наглядом.

В 1883 році вступає до української трупи під орудою М.П. Старицького та М.Л. Кропивницького, в серпні перебуває на перших гастролях в Одесі, де його з захватом прийняли глядачі та рецензенти. Для сцени взяв псевдонім Карпенко-Карий.

В 1884 році сценічна кар'єра Карпенко-Карого була перервана: його вислали в Новочеркаськ під гласний нагляд поліції на три роки. Отримав можливість повернутися на сцену в 1888 році. Одесити на гастролях знову бачать свого улюбленого актора.

Сучасники підмічали характерні особливості акторської гри Карпенка-Карого: "Іван Карпович Карпенко-Карий певною мірою відрізнявся від своїх братів манерою акторського виконання. Він, наприклад, уникав сценічної афектації, підкресленої подачі тексту, інтонації і тому декому міг здаватися одноманітним актором з пониженою емоційною віддачею. Але це було помилкове враження, це був не недолік, а своєрідна акторська манера, яка базувалася на особливому, так би мовити, ультрареалістичному розумінні ним завдань театру, в якому природно правдиво подані слова і вложені в них авторові думки повинні бути на першому місці, а потім вже інші ефекти емоційного і художнього порядку. Тому-то Карпенко-Карий так дуже ретельно виписував свої твори і, вдосконалюючи їх, переписував по декілька разів. Тому-то і всі ролі, які він виконував, мали спокійну, урівноважену реалістичну форму з чітко донесеним текстом і яскраво реалістично виявленим характером, без всякого підкреслення і театральної умовності. Його сценічні персонажі були не якимись винятковими, а звичайнісінькими людьми, яких ми завжди зустрічаємо в житті, і тому вони були правдиві і переконливі" (П. Коваленко "Актор І.К. Карпенко-Карий").

Літературну діяльність Карпенко-Карий розпочав в середині 1870-х років в якості критика, фейлетоніста і публіциста. Перше оповідання "Новобранець" опублікував в 1883 році в українському альманасі "Рада", виданому в Києві М.П. Старицьким. З прози відомий ще російськомовний фейлетон "Казка", опублікований в 1884 році в газеті "Одесский вестник".

В драматургічному доробку Карпенка-Карого 18 оригінальних п'єс і декілька переробок. Перша п'єса "Чабан" (1883, опубл. 1885) була заборонена цензурою і отримала дозвіл на публікацію и показ на сцені в Російській імперії в переробленому вигляді під назвою "Бурлака" тільки в 1897 році. Цією п'єсою Карпенко-Карий заявив про себе як про творця української соціальної драми.

Драма "Бондарівна" (1884, опубл. 1886) і сатирична п'єса "Розумний та дурень" (1885, опубл. 1886) вперше були поставлені в Одесі в 1885 році та мали величезний успіх. Софія Тобілевич згадувала: "Микола Садовський, одержавши "Бондарівну", негайно відповів нам, що береться до постановки обох п'єс і покаже перше "Розумного", а потім і "Бондарівну" в Одесі, куди трупа збиралась переїздити. Микола Карпович вважав, що такі цікаві п'єси, а особливо "Розумного і дурня" варто показати перше одеситам, бо вони цікавляться українським театром і люблять українських акторів. З тих міст, які дозволено було відвідувати українським трупам, тільки Одеса могла як слід оцінувати щось нове в нашому репертуарі" (С.В. Тобілевич "Мої стежки і зустрічі").

На той час подружжя Тобілевичів перебувало під наглядом поліції в Новочеркаську, ні сам драматург, ні його дружина-актриса не могли бути присутніми на прем'єрних показах, тому їх надзвичайно вразила і розчулила така подія: "Коли трупа почала представляти обидві п'єси в Одесі, якась-то добра душа додумалась висилати нам регулярно всі газети з рецензіями на спектаклі і на виконання ролей артистами. І ось, зимою 1886 року ми до самого посту отримували "Одесский вестник" и "Одесский листок", які дуже доброзичливо писали і про п'єси Тобілевича, і про гру акторів" (С.В. Тобілевич "Мої стежки і зустрічі").

Найбільш відомі п'єси Карпенка-Карого, що і досі не сходять зі сцени, це "Мартин Боруля" (1886, опубл. 1891), "Сто тисяч" (1890, опубл. 1891) і "Хазяїн" (1900, опубл. 1902). Вершиною української драматургії класичного періоду вважається трагедія "Савва Чалий" (1999, опубл.1900). Наприкінці життя Карпенко-Карий повернувся до жанру комедії, задумав трилогію на тему "батьків і дітей", однак встиг написати лише дві п'єси - "Суєта" (1903, пост.1904, опубл.1905) і "Житейське море" (1904, пост. и опубл.1905).

Софія Тобілевич, яка була свідком того, як народжувались п'єси Карпенка-Карого, писала: "Письменник Тобілевич суворо перевіряв увесь свій словесний матеріал і шліфував, шліфував старанно і без жалю свою мову.

Спочатку я дуже дивувалася з Іванової суворості до себе самого. Багато разів мені здавалось, що він вже занадто багато слів викидає з написаного ним тексту. Та коли робота над п'єсою посувалася до кінця, я бачила, що правда була не на моєму боці, а на боці суворого й вимогливого автора. Я пересвідчилася в тому, що скупість тексту допомогла письменникові зробити свої персонажі більш яскравими й виразними щодо їхніх характерів" (С.В. Тобілевич "Мої стежки і зустрічі").

В Одесі вийшло перше повне видання драм и комедій І.К. Карпенка-Карого (1897-1905, останній п'ятий том було зібрано в Одесі, але видано в Полтаві). І.Я. Франко писав: "Він був одним з батьків новочасного українського театру, визначним артистом та притім великим драматургом, якому рівного не має наша література".

Помер 15 вересня 1907 року в Берліні, поховано в селі Карлюжино, тепер село Карлюгівка Кировоградського району Кировоградської області.

# data[].attributes.attachment_link.title
Актор та драматург І.К. Карпенко-Карий - Одеський літературний музей

# data[].attributes.attachment_link.description
Карпенко-Карий Іван Карпович [сценічний і літературний псевдонім Тобілевича Івана Карповича] (1845-1907) - видатний український драматург і актор. Старший брат в талановитій плеяді Тобілевичей, фундаторів професійного українського театру. І.К. Карпенко-Карий народився 29 вересня 1845 року в слободі Арсенівка, тепер в складі села Веселівка Новомиргородського р-ну Кировоградської області в родині управителя панським маєтком.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Карпенко-Карий Тобілевич

Ім'я при народженні

Тобілевич Іван Карпович

Псевдо

Карпенко-Карий, Гнат Карий

Народився

17 (29) вересня 1845
с. Арсенівка, Бобринецький повіт, Херсонська губернія,
Російська імперія

Помер

2 (15) вересня 1907 (61 рік)
Берлін, Німецька імперія
· рак печінки

Підданство

Російська імперія

Національність

українець

Діяльність

драматург, актор, театральний діяч

Мова творів

українська

Роки активності

1884- 1907

Жанр

комедія, трагедія, драма

Батько

Тобілевич Карпо Адамович

Брати, сестри

Садовська-Барілотті Марія Карпівна , Панас Саксаганський і Микола Садовський

У шлюбі з

Тарковська Надія Карлівна і Тобілевич Софія Віталіївна

Діти

Тобілевич-Кресан Марія Іванівна

Іван Карпенко-Карий у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Іва́н Карпе́нко-Ка́рий (справжнє прізвище - Тобілевич; , с. Арсенівка, Бобринецького повіту Херсонської губернії, тепер Новомиргородський район, Кіровоградська область - 2 [15] вересня 1907, Берлін) - український письменник, драматург, актор, ерудит, один з корифеїв українського побутового театру.

Справжнє ім'я - Іван Карпович Тобілевич (псевдонім Карпенко-Карий поєднує в собі ім'я батька та улюбленого літературного персонажа Гната Карого - героя п'єси Т. Шевченка "Назар Стодоля").

Народився в родині зубожілого дрібного шляхтича Карпа Адамовича Тобілевича гербу Трживдар, управителя поміщицького маєтку.

Навчався в Бобринецькому повітовому училищі, з 1859 року працював писарчуком станового пристава в містечку Мала Виска, пізніше - канцеляристом міської управи.

1864 - на службі в повітовому суді.

1865 переїхав до Єлисаветграда, де працював столоначальником повітового поліцейського управління, брав участь в аматорських виставах О. Тарковського, публікував літературно-критичні статті, став членом нелегального народовольського гуртка Опанаса Михалевича.

1870 одружився з Надією Тарковською, тіткою єлисаветградського поета й журналіста Арсенія Тарковського (її троюрідний племінник - відомий російський кінорежисер Андрій Тарковський). Як посаг отримав родинний хутір Тарковських. Надія Карлівна народила йому семеро дітей.

1881 втратив дружину Надію, наступного року померла дочка Галина.

1883 в альманасі "Рада" надрукував оповідання "Новобранець", підписане псевдонімом Гнат Карий. За неблагонадійність був звільнений із посади секретаря поліції. Вступив до театральної трупи М. Старицького.

1883 одружився з Софією Дітковською, хористкою трупи М. Старицького.

1884 заарештований і засланий до Новочеркаська. Працював ковалем, пізніше відкрив палітурну майстерню. У засланні написав свою першу драму "Чабан" ("Бурлака"), а також п'єси "Бондарівна", "Розумний і дурень", "Наймичка", "Безталанна".

1886 у Херсоні вийшов перший "Збірник драматичних творів" І. Карпенка-Карого.

1890 вступив до товариства українських артистів, написав комедію "Сто тисяч".

1899 написав історичну трагедію "Сава Чалий", присвячену подіям гайдамаччини 18 століття.

1900- 1904 створив власну трупу, написав п'єси "Хазяїн", "Суєта", "Житейське море".

1906 захворів, залишив сцену й виїхав на лікування до Берліна. 2 (15) вересня 1907 року Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби (рак печінки та селезінки) у Берліні, куди їздив на лікування; поховано його на хуторі Надія.

Драматургійна творчість

У художньому осмисленні суспільних процесів своєї доби, буття людини і світу взагалі І. Тобілевич (Карпенко-Карий) найповніше реалізував себе в жанрі комедії, яка завдяки своєрідній індивідуальній творчій манері драматурга стала самобутнім явищем в історії української культури і набула "характеру вельмиповажного театрального жанру".

Його "Мартин Боруля", "Сто тисяч", "Хазяїн" є класикою світової драматургії і неперевершеним взірцем[джерело? ] для наступних поколінь комедіографів.

Становлення І. Тобілевича-комедіографа пов'язане з глибинними процесами у житті українського народу, його культури. Дослідники творчості І. Карпенка-Карого опираючись на мемуарні свідчення М. Кропивницького, М. Садовського, П. Саксаганського. С. Тобілевич, Є. Чикаленко не раз слушно вказували на виняткове значення етнічних джерел його комедійної творчості, засвоєння ним досвіду літературних попередників та світової літератури. Тому комедії І. Тобілевича бачаться як результат довготривалого розвитку цього жанру в українській літературі.

Саме Іван Карпенко-Карий утвердив жанр комедії в українській літературі як канонічну універсальну форму художнього зображення і моделювання найрізноманітніших проявів взаємин між людьми та організації їхнього внутрішнього світу в системі координат загальнолюдських цінностей.

Досвідчений театральний критик, теоретик і організатор театральної справи в Україні, І. Тобілевич добре розумів ідейно-тематичну та естетичну обмеженість побутово-етнографічного театру, який уже давно не відповідав новим запитам глядача, пробудженого і стрімким розвитком суспільних процесів пореформеної доби, і свіжими віяннями та злетами філософсько-естетичної думки на теренах Російської імперії, - взаємозумовленими факторами всезагального поступу. Підсумовуючи власні творчі пошуки в драматургії і загальний досвід театрального життя останньої третини XIX століття, він зафіксує у "Записці до з'їзду сценічних діячів": "Слухач стомився дивитися на це плясове мистецтво й починає справедливо обурюватися перекручуванням життя, кажучи: у малоросійських писарчуків народ співає, танцює ціле життя, немає в них ні печалі, ні горя, ні громадських інтересів", адже "легковажний, шаблонний, жартівливий репертуар без будь-яких інтересів, що охоплюють суспільне життя даного часу, не задовольняє слухача, який очікує від театру вражень вищого порядку".

Викликати, виховати у читача (слухача, глядача) "враження вищого порядку", які б сприяли очищенню душі його, і стало основною метою, творчою настановою І. Тобілевича-комедіографа.

"Нехай лише цензура не доводить своє вето до крайнощів. нехай вона слідкує лише за тим, щоб до п'єс не потрапляло щось аморальне...і ми побачимо на сцені комедії. які будуть сприйматися з живим інтересом і дадуть добрі результати... в моральному... відношенні", - зауважує драматург. Дещо згодом, 1903 року, свою естетичну програму, І. Тобілевич втілить у художній формі устами Івана Барильчика - героя п'єси "Суєта": "Сцена ж - мій кумир, театр - мій священний храм для мене! тільки з театру, як з храму крамарів, треба гнать і фарс, і оперетику, вони - позор іскуства, бо смак псують і тільки тішаться пороком!.. В театрі грать повинні тільки справжню літературну драму, де страждання душі людської тревожать кам'яні серця і, кору ледяну байдужості на них розбивши, проводить в духу слухача жадання правди, жадання загального добра, а пролитими над чужим горем сльозами убіляють його душу паче снігу! Кумедію нам дайте, кумедію, що бичує сатирою всіх, і сміхом через сльози сміється над пороками, і заставля людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків!..Служить таким широким ідеалам любо! Тут можна іноді й поголодать, щоб тільки певність мать, що справді ти несеш нехибно цей стяг священний".

Очевидні джерела цієї естетичної програми І. Тобілевича. Надзвичайний ерудит і трудоголік Карпенко-Карий знав, як розумів серйозну комедію Педро Кальдерон, читав трактат Дені Дідро про серйозну комедію, був знайомий з висловами О. Пушкіна, М. Гоголя, Т. Шевченка й О. Островського.

Серед 18 п'єс, що є в творчому доробку І.Тобілевича, дослідники, спираючись на авторське визначення жанру, традиційно називають 8 комедій. Хоча дві останні - "Суєта" ( 1903) та "Житейське море" ( 1904) - зарахувати до цього жанру можна лише умовно. Жанрова невизначеність характерна і для першої комедії І. Карпенка-Карого "Розумний і дурень". Ця "комедія в 5 діях" продовжила художнє дослідження І. Тобілевичем причин морального звиродніння і ницості людини під впливом спокуси, гординею, владою, грішми, розпочата п'єсами "Бурлака", "Підпанки", що також мають окремі риси комедії. Головний персонаж п'єси - Михайло Окунь - безсердечний син і брат, шахрай, зажерливий набуватель. Для нього немає нічого святого. Він порушує Господню заповіді - "не пожадай добра ближнього свого", "шануй батька й матір своїх"; хитрощами намагається позбутися з господарства свого брата Данила - втілення чеснот і совісті. (Про Данила односельці говорять, що той "і Євангеліє, і Біблію всю прочитав"), зваблює і одружується з його нареченою.

П'єса "Розумний і дурень" - зразок своєрідного осмислення вічних образів Каїна і Авеля. На думку драматурга, причиною цих вчинків Михайла стала надмірна любов та увага батьків, які несправедливо і незаслужено протиставляли своїх дітей змалку.

Карпенкознавці минулої епохи стверджували, що комедія "Розумний і дурень" започаткувала трилогію (два інших твори - "Сто тисяч" та "Хазяїн"), в якій тріумфує реалістичне. об'єктивне зображення життя, виповнене в досконалій і новій для українського театру художній формі.

"Одсунувши на задній план фабулярні моменти І. Тобілевич, - як зазначив Яків Мамонтов, - натомість висунув барвисту зарисовку побуту та правдиву реалістичну характеристику персонажів. Від цього, - наголошує дослідник, - комедійний жанр у І. Тобілевича стратив свою легкість і веселість, і наблизився до драми. про побутові комедії І. Тобілевича можна сказати те ж саме, що й про п'єси О. Островського: суто комедійні елементи в них завжди переплітаються з елементами драматичними і разом становлять ту суцільність, що підносить побутово-комедійний жанр на його вищий ступінь - на ступінь п'єси з широким соціальним змістом".

Соціальний зміст своїх п'єс І. Тобілевич вміло поглиблював життєвими джерелами - типажами взятими з єлисаветградської околиці чи й з власної родини, про що є цікаве дослідження М. Смолечука "Я взяв життя".

Значним кроком у побутово-психологічних п'єсах Карпенка-Карого, порівняно з попередниками, було подолання народницького етнографізму й мелодраматично-опереткової форми подачі матеріалу.

У європейській критиці (зокрема, слов'янських країн) знаходимо зіставлення характерів драматургії Карпенка-Карого з типами П.Гвездослава, Б. Нушича, І.Вазова. На цьому 1908 р. наголошувала основоположник болгарського театрального мистецтва Адріана Будовська. Чимало слушних міркувань щодо неординарності Карпенка-Карого як драматурга знаходимо в чеських періодичних виданнях "Злата Прага", "Звон", "Свободна земле". Про нього відгукувалися такі відомі світові особистості, як Індржі Гонзл, Ян Копецьки, Славік Бедріх та інші. Польською мовою твори драматурга перекладав відомий перекладач Е. С. Бури. Першою українською п'єсою, поставленою 1907 року у Вінніпезі ( Канада), стала драма І. К. Карпенка-Карого "Бурлака", наступною - комедія "Мартин Боруля" ( 1908 p.), третьою - історично-побутова п'єса "Чумаки" ( 1910 p.). На сторінках англо- і франкомовних видань Канади було вміщено відгуки і рецензії на ці вистави. Протягом десятиріч відгуки про творчість І.Карпенка-Карого з'являлися в періодичних виданнях США, Німеччини, Австрії, Аргентини.

Комедія "Мартин Боруля"

Започатковує блискучий ряд "серйозних комедій" І. Тобілевича "Мартин Боруля" (1886), твір з багатьох точок зору показовий. Темою п'єси послужило таке досить поширене явище, як бажання представників приниженого і обмеженого в правах третього стану перейти за допомогою грошей у стан вищий, прагнення багатого селянина дорівнятися до дворянства. Ситуація відома ще від "Міщанина - шляхтича" Ж.-Б. Мольєра і нашої давньої сатири "Доказательства Хама Даніеля Кукси потомственні". Тільки у І. Тобілевича прагнення Мартина "вийти на дворянську лінію" - це спроба самозахисту "маленької людини" у несправедливому суспільстві.

Гуманістична позиція автора чітко виявляється в зальній концепції твору, що виражає його співчуття й любов до людини, турботу за її долю і розкривається у виборі дійових осіб та їх характеристиках, в ремарках, структурі комедії, авторських завершеннях. В.Вієвський у брошурі "Поетика комедійності „Мартина Борулі" І. Карпенка-Карого" детально виписав засоби та прийоми, якими користувався комедіограф.

На прикладі образу головного героя - Мартина Борулі І. Тобілевич розкриває конфлікт здорової народної моралі з "манією" дворянства, породжений відстоюванням ним своєї людської гідності. Автор до мінімуму звів роль комедійної інтриги, віддавши перевагу внутрішній дії. Конфліктну ситуацію драматург виводить не стільки з зовнішніх причин, скільки з внутрішнього стану персонажу - нестримного прагнення довести, що ні чим не гірший від "приймака Красовського". Така заглибленість у душу людини надає камерності звучання комедії, відтворює складні внутрішні почуття та психологічні колізії, визначає трагікомізм образу.

І.Карпенко-Карий показує до чого може призвести людину ігнорування здорової народної моралі і одночасно утверджує високі етичні норми образами людей, які не цураються землі, праці на ній, свого походження, національних звичаїв і традицій (Гервасій Гуляницький, його син Микола), які випромінюють нехитру народну мудрість (Омелько). Позиція автора зумовила типові узагальнення комедії, проникливий аналіз людських стосунків та характерів, соціальну детермінованість конфліктів і перипетій, вчинків і розв'язок. До речі, в "Мартині Борулі" проглядаються ситуації з "Ревізора", коли зібралися гості, а жених поїхав, з "Одруження Фігаро" - сама втеча жениха. Основою типізації характерів і обставин у цій п'єсі є загальнолюдський зміст таких категорій як честь, гідність, добро - з одного боку та підступність, пристосуванство, егоїзм, зло - з другого. Звідси і наявність трагікомічних елементів у творі.

Комедії "Сто тисяч" та "Хазяїн"

Наступним етапом у становленні соціально-психологічної комедії Івана Карпенка-Карого стали "Сто тисяч" та "Хазяїн", у яких в динаміці подано єдиний психологічний тип людини, одержимої жадобою збагачення. Цей тип також давно відомий в літературі - Скупий лицар в Олександра Пушкіна, Плюшкін - у Миколи Гоголя, Гобсек - в Оноре де Бальзака. Якщо названі класики лише роблять припущення про те, що призвело їхніх героїв до певного психологічного стану, абсурдності дій, то Іван Тобілевич розкриває проблему детально.

Герасим Калитка і Терентій Пузир - це той же Боруля, що дошукується певної форми самозахисту власної гідності, тільки з тією різницею, що Мартин Боруля перебуває в полоні ілюзії дворянства паперового, а ті - ілюзії, пов'язаної з накопиченням матеріальних благ. В основу обох п'єс покладено подвійну конфліктну лінію.

Перший план драматичної дії в "Ста тисячах" - сюжетна лінія грошей ("Гроші" - первісна назва цієї п'єси), яка знаходить своє вираження: Калитку обдурено, він виявляє обман і зі словами "краще смерть, ніж така потеря" вішається, але Бонавентура Копач та домашні рятують його. Ця трагікомічна кінцівка й дає повне логічне закінчення інтризі.

Та все ж і в "Ста тисячах" і в "Хазяїні" основною є інша, прихована за зовнішньою, сюжетна лінія - показ морального звиродніння стяжателя. Образи Калитки і Пузиря - далеко не однозначні. Це люди праці, трудівники-трудоголіки, що як і сам автор знають: "без праці немає життя" (Т.3, С.340). Кожен з них по суті - нормальний чоловік, у котрого з дитинства сформовані естетичні почуття, зумовлені народним світоглядом. Тільки виражаються ці почуття по-різному. Наприклад, Герасим Калитка у п'єсі "Сто тисяч" розкриває свою ліричну натуру монологом про землю: "Ох, земелько, свята земелько - Божа ти донечко! Як радісно загрібати тебе до купи, в одні руки... Легко по своїй землі ходить. Глянеш оком навколо - усе твоє: там череда пасеться. там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і колосується жито...".

Більшість дослідників Івана Карпенка-Карого ( С. Єфремов, Я. Мамонтов, Л. Стеценко, Л. Дем'янівська та ін.) розглядають і образ Терентія Пузиря (п'єса "Хазяїн"), як безмежно жадібного до наживи мільйонера-землевласника. А якщо придивитися уважніше, то можна також розгледіти ліричну душу героя зі специфічним виявом поетичної удачі. перемагаючи гострий біль, коли йому залишилося жити не більше двох - трьох днів, з перекошеним від мук обличчям, він говорить: "одна овечка, з послідніх, біленька з курдючком - має поранений хвостик; друга - чорненький лоб - шкандибає не праву задню ніжку; нехай Карпо обдивиться, щоб часом не загинули - шкода худоби..." .

Чи не здається, що Іван Тобілевич сценою огляду овечок хотів показати - Пузир, між іншим, тонка лірична натура, здатна бачити у буденному прекрасне, дуже любить пісні, музику, а всі інші риси характеру є домінуючими і переважають у всіх його вчинках лише через обставини, зумовлені життям?

П'єса "Паливода XVIII століття"

І. Карпенко-Карий завжди був сміливим експериментатором драматичних форм, в тому числі й у галузі комедіографії.

Так п'єса "Паливода XVIII століття", яку дослідники трактують як повернення до романтично-побутового театру, насправді ж є чуйною стилізацією форм і мотивів народного театру. Драматург не боїться буквально зупинити фабульний розвиток дії, щоб розіграти невеличкий анекдот. Ця комедія - своєрідний "монтаж атракціонів", до якого мистецтво дійде у 20-ті роки XX століття через Ейзенштейна, Мейєрхольда і Брехта.

Тут же І.Карпенко-Карий вдається до дивовижного на ті часи в українській драматургії прийому "театр у театрі", беручи за вихідний поштовх для власної творчої фантазії діалог з "Приборкання непокірної" Шекспіра, з п'яним лудильником Пройдом, якого збудивши, жартома оголосили лордом. Цей драматичний хід пов'язаний з бароковим світосприйманням (недарма в назві - звучить XVIII ст.). У цьому безліч іронії і концентрованої ілюзії. Ця гра з життям і в життя є універсальною моделлю людської поведінки, а уява про життя, як про сон і про сон, як життя проростає через епоху Відродження аж у Середньовіччя. Таким чином родовід "Паливоди..." корінням сягає Кальдерона, Корнеля, Маріво, а далі йде до Піранделло, Жене і "Фараонів" О. Коломійця.

Комедія "Чумаки"

Своєрідним калейдоскопам інтермедійних сюжетів стала комедія "Чумаки", цементуючим початком якої став образ Віталія - "премудрого Соломона", як його називають односельці. Він з'ясовує для себе сутність своїх земляків. Для цього І. Тобілевич в п'єсі подає типи простих селян. І ми зробимо висновок, що автор не любить найбідніших бідняків - люмпенів. Не любить за їхню темність й відсутність людської гідності, за лінощі й жорстокість, непередбачливість і полохливість, жадібність і нечуйність - за відсутність елементарних чеснот.

В останньому акті "Чумаків" Віталій, випробовуючи односельців, прикинувся пограбованим і розореним. Він просить у братів і сестер во Христі відстрочки повернення їм грошей, вкладених у чумачку. Ті ж чинять розправу. Розлючений, осатанілий натовп готовий роздерти його на шматки. Тоді Віталій знімає з себе черес, наповнений грішми, і дражнить ним земляків, як зграю скажених собак.

Усього І. Карпенко-Карий написав 18 п'єс:

Екранізовані

Автор багатьох п'єс, які було екранізовано:

Значення для України

Іван Франко писав про Івана Карпенка-Карого:

Чим він був для України, для розвою її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.

На честь Івана Тобілевича названо Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого.

Падалка Н. Іван Карпович Тобілевич (Карпенко-Карий): лекція для студентів-заочників фак. мови і літ. пед. і вчит. ін-тів / Н. Падалка ; Упр. вищ. шк. М-ва освіти УРСР, Наук.-метод. каб. заоч. педосвіти. - Київ: Рад. школа, 1948. - 30 с.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1906): Київ, 1987 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Історія української літератури XIX століття: у 3 кн. / за ред. М. Т. Яценка, 1995-1997. - Кн. 3 : Либідь.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1907): Київ, 1987. // Історія української літератури: у 2 т., 1987. - Т. 1 : Наук. думка.

Рильський, М. Т. Гордість української драматургії: Київ, 1980 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Статті про літературу / упоряд. Б. Рильського, Г. Колесника, 1980. - С. 242-246 ; вступ. ст. Л. Новиченка: Дніпро.

Єфремов, Сергій. Іван Тобілевич: біогр.-літ. нарис / Сергій Єфремов: Київ, 1910. // Драми і комедії, 1910. - Т. 1. - Вид. 2-ге: Київ.

Кміт, Ю. Карпенко-Карий (Іван Тобилевич) / Ю. Кміт // Літературно-науковий вістник. - 1900. - Річник 3, т. 11. - С. 1-22.

Мороз Л. З. Карпенко-Карий Іван // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. : І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : [б. в.], 2012. - Т. 12 : Кал - Киї. - 711 с. - ISBN 978-966-02-6472-4.

Шепель Л. Ф. Карпенко-Карий // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 126. - 528 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Смерть Івана Карповича Тобілевича (Карпенка-Карого): некролог / Рада: газета. - 1907. - № 200. - 4 вересня. - С. 2.

Пам'яті Івана Карповича Тобилевича: некролог / Рада: газета. - 1907. - № 201. - 5 вересня. - С. 1.

Література

Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: У 2 т. - Т. 1. - К., 1987.

Галабутська Г. Життєві і творчі обрії Карпенка-Карого // Дивослово. - 1995. - № 12.

Карпенко-Карий Іван. Твори в 3-х томах. - К. : Державне вид-во художньої літератури, 1960-1961.

Мороз Л. Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: XIX ст. Кн. 3. - К., 1997.

Гордість української драматургії: Про творчість Карпенка-Карого // Статті про літературу / М. Т. Рильський. - К., 1980.

Наукові записки КДПУ ім. В. Винниченка. Випуск XXVII. Серія: філологічні науки (літературознавство). - Кіровоград: РВЦ КДПУ ім. В. Винниченка, 2000. - 380 с. - С. 52-61.

Іван Карпенко-Карий. Вибрані п'єси // Шкільна бібліотека. - К. : Дніпро, 1970.

Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст. : монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. - 412 с.

Смоленчук М. К. Хутір Надія: держ. заповідник, садиба-музей І. К. Карпенка-Карого (Тобілевича): нарис / М. Смоленчук. - Дніпропетровськ: Промінь, 1967. - 21 с. : 6 л. іл.

Тобілевич С. В. Життя Івана Тобілевича (Карпенка-Карого) / С. В. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1945. - 283 с.

Піскун Ів. Драматургія Тобілевича / Ів. Піскун. - Київ: Центр. дім нар. творчості УРСР, 1941. - 41 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич) - Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. - 559 с.

Збірник драматичних творів Івана Карпенка-Карого. - Херсон: Тип. М. К. Аспера, 1886. - 140 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 232 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 2 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 226 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 3 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 258 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 4 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Київ ; Харків: Держ. вид-во України, 1929. - 213 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 5 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1930. - 202 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 6 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1929. - 289 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 3 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Одесса: Тип. Акционер. Юж.-Рус. о-ва Печат. Дела, 1903. - 434 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 5 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Полтава: Тип. Г. И. Маркевича, 1905. - 450 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич). - Київ: Держлітвидав, 1937. - 291 с. - (Шкільна бібліотека).

Тобілевич І. К. Драматичні твори / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Рад. школа, 1949. - 240 с., 1 портр. : іл. - (Шкільна бібліотека класиків).

Тобілевич І. Бурлака: драма на 5 дій / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1949. - 62 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич Ів. Сава Чалий: трагедія на 5 дій / Ів. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ ; Ляйпціг: Укр. накладня, 19-?. - 103 с. - (Загальна бібліотека ; № 214-215).

Тобілевич І. Бондарівна: драма на 4 дії й 5 одмін / Іван Тобілевич. - Вінніпеґ: Накладом і друком вид спілки, 1925. - 70 с.

Тобілевич І. Безталанна: драма на 5 дій / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1945. - 93 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Чумаки: комедія на 4 дії / І. К. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1950. - 78 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Суєта: комедія в 4 дії / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1947. - 131 с. - (Бібліотека української драматургії).

Карпенко -Карий І. К. Драматичні твори / Вступ. ст., упоряд. і приміт. Р. Я. Пилипчука ; Ред. С. Д. Зубков. - Київ: Наукова думка,1989. - 608 с : портр. - (Б-ка укр. літ. Дожовт. укр. літ). ISBN 5-12-009281-0

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Карпенко-Карий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Карпенко-Карий Тобілевич Ім'я при народженні Тобілевич Іван Карпович Псевдо Карпенко-Карий, Гнат Карий Народився 17 (29) вересня 1845 с.

# data[].attributes.headline
Брат Миколи Садовського, Панаса Саксаганського та Марії Садовської-Барілотті.

# data[].attributes.subject
Брат Миколи Садовського, Панаса Саксаганського та Марії Садовської-Барілотті.

# data[].attributes.headline
 Іван Франко писав про Івана Карпенка-Карого:Чим він був для України, для розвитку її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.

# data[].attributes.subject
 Іван Франко писав про Івана Карпенка-Карого:Чим він був для України, для розвитку її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Образи твору Івана Карпенка- Карого "Сто тисяч"

# data[].attributes.subject
Образи твору Івана Карпенка- Карого "Сто тисяч"

# data[].attributes.body
Герасим Никодимович Калитка — жадібний селянин.
Параска — жінка Калитки
Роман — син Герасима та Параски
Савка — кум Герасима
Невідомий — єврей
Бонавентура — копач

# data[].attributes.body
самому Єлисаветграді, вони отримали наче від якихось Кайдашів.

А ще 5000 - це та сума, на яку Калитка збирався купити фальшивок. Він ставить на кін річний прибуток (втім, в останню мить награє шахрая, віддавши 3000). І через цю втрату лізе в петлю - дріб'язковий вчинок, Калитка би спокійно пережив "порожній рік".

Зауважу, що 1900 рік - ще не розпал аграрної кризи. Калитка хоче купити землю за 80 рублів десятину, це всього півторарічний прибуток - і це жирний чорнозем. У 1910 Матвій Довбенко, головний герой "Волині" Уласа Самчука, за десятину на Волині (правда, гарну та жирну) збирається платити 500 рублів - чим ставить родину на грань виживання.

Тож маємо дилему. З одного боку, Калитка має грубі гроші, а живе побутом селянина з 20 десятинами, з поправкою на скнарість. Він сам працює, живе в одній хаті з наймитами, сам слідкує за польовими роботами, а жінка "рук з діжі не виймає". Його син Роман, хоч і хороший хлопець, але явно з початковою освітою. Та достатньо Калитці трохи запаніти, і статок буде під загрозою. Імовірно, є серединний шлях заможного фермера, якому вистачає грошей та сил і на оранку власноруч, і на вечірню газету. Але в епоху переламу століть в Україні такого шляху не було.

# data[].attributes.body
самому Єлисаветграді, вони отримали наче від якихось Кайдашів.

А ще 5000 - це та сума, на яку Калитка збирався купити фальшивок. Він ставить на кін річний прибуток (втім, в останню мить награє шахрая, віддавши 3000). І через цю втрату лізе в петлю - дріб'язковий вчинок, Калитка би спокійно пережив "порожній рік".

Зауважу, що 1900 рік - ще не розпал аграрної кризи. Калитка хоче купити землю за 80 рублів десятину, це всього півторарічний прибуток - і це жирний чорнозем. У 1910 Матвій Довбенко, головний герой "Волині" Уласа Самчука, за десятину на Волині (правда, гарну та жирну) збирається платити 500 рублів - чим ставить родину на грань виживання.

Тож маємо дилему. З одного боку, Калитка має грубі гроші, а живе побутом селянина з 20 десятинами, з поправкою на скнарість. Він сам працює, живе в одній хаті з наймитами, сам слідкує за польовими роботами, а жінка "рук з діжі не виймає". Його син Роман, хоч і хороший хлопець, але явно з початковою освітою. Та достатньо Калитці трохи запаніти, і статок буде під загрозою. Імовірно, є серединний шлях заможного фермера, якому вистачає грошей та сил і на оранку власноруч, і на вечірню газету. Але в епоху переламу століть в Україні такого шляху не було.

# data[].attributes.body
самому Єлисаветграді, вони отримали наче від якихось Кайдашів. А ще 5000 - це та сума, на яку Калитка збирався купити фальшивок. Він ставить на кін річний прибуток (втім, в останню мить награ шахрая, віддавши 3000). І через цю втрату лізе в петлю - дріб'язковий Вчинок, Калитка би спокійно пережив "порожній рік". Зауважу, що 1900 рік - ще не розпал аграрної кризи. Калитка хоче купити землю за 80 рублів десятину, це всього півторарічний прибуток - і це жирний чорнозем. У 1910 Матвій Довбенко, головний герой "Волині" Уласа Самчука, за десятину на Волині (правда, гарну та жирну) збирається платити 500 рублів - чим ставить родину на грань