# data[].attributes.attachment_link.title
Más de 131.000 refugiados alcanzaron Europa desde el Mediterráneo en 2016

# data[].attributes.attachment_link.description
Más de 131.000 migrantes han llegado a Europa por el Mediterráneo desde comienzos de enero, es decir, más que en los cinco primeros meses del año pasado, ha anunciado este martes

# data[].attributes.attachment_link.description
Galeria: Refugiados de la Guerra Civil Española

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Ayuntamiento constituye la Mesa de Coordinación para el acogimiento de refugiados en el municipio

Carmen Collado: "Jerez no podía quedarse atrás y estar impasible ante la situación de miles de refugiados que lo han perdido todo"

La mesa se compromete a diseñar un Plan de Actuación Integral para trabajar en Red con las instituciones, organizaciones sociales y ciudadanos con el objetivo de rentabilizar los recursos disponibles y estructurarlos

El Ayuntamiento ha constituido la Mesa de Coordinación para acoger a refugiados que estará supeditada al Plan de Actuación que desarrolle el Gobierno Central con el apoyo de las Comunidades Autónomas en el marco normativo de la Unión Europea. El acto de constitución ha estado presidido por la teniente de alcaldesa de Igualdad, Acción Social y Medio Rural, Carmen Collado, y al mismo han sido invitados los grupos municipales, y representantes de instituciones y organizaciones sociales como ACCEM, Fundación Secretariado Gitano, Comedor El Salvador, Centro de Día El Salvador, CEAIN, Cruz Roja, Siloé, Proyecto Hombre, Cáritas Diocesana, Hogar la Salle, Al Adl Pro inmigrantes, Asociación Pro Derechos Humanos, AILA, Plataforma Ciudadana de Inmigrantes, Asociación Cultural Africana BOCC DIOM, Banco de Alimentos, Solidaridad Jerezana, Economato Hermano Adrián de San Juan Grande, Hogar San Juan, Tu importas Jerez, Voluntarios por otro mundo, Fraternidad, Coordinación de Iglesias Evangélicas y Fundación Entreculturas y Cocinas Autogestionadas, Aspo, Familias Solidarias Camino por la Paz y Proyecto Solidario Raíz. Collado ha agradecido la asistencia de todos y "de tanta solidaridad".

La Mesa de Coordinación articulará las acciones necesarias para realizar una acogida digna y se propone acoger al mayor número posible de personas refugiadas "en función de nuestras posibilidades", ha explicado Collado, para coordinar las acciones a implementar desde el Gobierno Municipal, Entidades Sociales y Ciudadanía. El Ayuntamiento se pone a disposición del Gobierno central, ya que es quien tiene las competencias en esta materia de refugiados e inmigración, y deberá dotar de los recursos necesarios a las iniciativas ciudadanas y a las instituciones que coordinarán la acogida.

La mesa se compromete a diseñar un Plan de Actuación Integral, que permita rentabilizar los recursos disponibles y estructurarlos, así como a canalizar las propuestas de la ciudadanía en general, apoyando sus propuestas y promoviendo sus iniciativas. Este Plan de Actuación Integral concretará y determinará a las acciones a realizar. La sensibilización y canalización de iniciativas ciudadanas, las acciones de comunicación y sensibilización, la acogida y atención integral a personas refugiadas y la creación de una Red de Recursos serán claves en el funcionamiento y la organización de Mesa de Mesa de Coordinación. La mesa volverá a reunirse dentro de quince días con aportaciones de todos los colectivos.

Trabajo en Red

Carmen Collado, durante su intervención en el acto de constitución, ha recordado que Jerez siempre ha destacado por ser una ciudad solidaria y acogedora, "no podía quedarse atrás y estar impasible ante esta situación de miles de refugiados que lo han perdido todo", ha dicho. "Días atrás, hemos sido muchos los que hemos alzado la voz para organizarnos y declararnos como 'Ciudad Acogedora", lo que requiere implementar acciones de forma responsable, eficaz y eficiente", ha añadido. La teniente del alcaldesa ha emplazado a los presentes a crear una Red lo más amplia posible, "donde todos tengamos la posibilidad de participar desde el ámbito y las competencias que cada uno tenemos", ha subrayado.

La teniente de alcaldesa ha defendido el trabajo en red como procedimiento para acoger a estas personas. "Solo desde acciones organizadas y colectivas seremos capaces de ofrecer lo mejor de nosotros mismos y de disponer de los recursos necesarios: económicos, materiales y de otra índole, para garantizar un Plan de acogida y atención integral, que permita a las personas acogidas contar con los medios necesarios suficiente". La acogida de estas personas irá acompañada de otras intervenciones. "La atención debe ir más allá de la mera acogida, importantísima en un primer momento, pero no puede agotar en absoluto nuestra intervención. Aspectos como el asesoramiento jurídico, la mediación intercultural, la atención psico-afectiva, la integración social y laboral, el aprendizaje del idioma, van a jugar un papel importantísimo en el proceso de integración de estas personas en la sociedad jerezana", ha enfatizado.

La constitución de este Mesa "es una manifestación inequívoca de la voluntad de este Gobierno de hacer de la Participación Ciudadana el elemento común para construir una ciudad de todos y todas, para todos y todas", ha apostillado Carmen Collado.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jerez se coordina para acoger a refugiados sirios en la ciudad - El MIRA

# data[].attributes.attachment_link.description
Carmen Collado: "Jerez no podía quedarse atrás y estar impasible ante la situación de miles de refugiados que lo han perdido todo" La mesa se compromete a diseñar un Plan de Actuación Integral para trabajar en Red con las instituciones, organizaciones sociales y ciudadanos con el objetivo de rentabilizar los recursos disponibles y estructurarlos El Ayuntamiento ha constituido la Mesa de Coordinación para acoger a refugiados que estará supeditada al Plan de Actuación que desarrolle el Gobierno Central con el apoyo de las Comunidades Autónomas en el marco normativo de la Unión Europea.

# data[].attributes.attachment_link.title
Familia de refugiados republicanos esperando a cruzar el puesto fronterizo francés de Le Perthus, 12 de febrero de 1939. | Guerra Civil Española | Pinterest | Spanish war, Wwii and Civilization

# data[].attributes.attachment_link.description
Familia de refugiados republicanos esperando a cruzar el puesto fronterizo francés de Le Perthus, 12 de febrero de 1939.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Xarxanet - Entitats i voluntariat de Catalunya per un món millor

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una persona refugiada es troba fora del seu país d'origen per tenir una por fundada de persecució per motius de raça, religió, nacionalitat, pertinença a un determinat grup social o per les seves opinions polítiques. Actualment, al món s'han superat els 60 milions de persones desplaçades segons un informe de l' Alt Comissionat de les Nacions Unides pels Refugiats (ACNUR), la xifra més gran des de la Segona Guerra Mundial. Això vol dir que la xifra de persones que fugen gairebé ha igualat la població d'Itàlia.

Segons el secretari d'Igualtat, Migracions i Ciutadania de la Generalitat de Catalunya Oriol Amorós es podrien acollir fins a 1.800 persones refugiades en els pròxims mesos i 4.500 en dos anys al territori. Són 882 els pisos que ja estan disponibles a 40 municipis segons dades de la mateixa secretària.

La situació del col·lectiu refugiat al món és complexa. Diferents conflictes i situacions polítiques dels seus països d'origen els obliguen a fugir i demanar asil a altres països. A continuació s'explica la situació dels refugiats al món durant l'any 2016.

De quins països fugen?

La majoria de persones fugen de Síria per la guerra civil que viu el país. Són uns 4 milions de desplaçats sirians, la majoria dels quals ha trobat refugi als països veïns. Afganistan és el segon país amb 2.6 milions, seguit de Somàlia amb 1.1 milions. Sudan, Sudan del Sud, la República Democràtica del Congo, Birmània, la República Centreafricana, Iraq i Eritrea són altres països d'on fugen les persones refugiades.

Quins són els països d'asil?

Turquia és el país que actualment ha acollit a més persones refugiades amb un total d'1,6 milions. Pakistan amb 1,5 milions és el segon que més acull. El Líban també supera el milió de refugiats, seguit per l'Iran, Etiòpia i Jordània amb més de 500.000 acollits cadascun. Kènia, el Txad, Uganda i Xina són alguns dels països que també han acollit a més demandants d'asil.

Quins països han ofert asil?

Segons dades d'Amnistia Internacional, Alemanya ha promès 39,987 places per a refugiats sirians a través del seu programa d'admissió humanitària, aproximadament el 54% de la Unió Europea. Entre el 2011 i el 2015, Alemanya i Suècia han rebut el 57% de les sol·licituds d'asil sirianes a Europa. Els 26 països restants de la UE han promès unes 30.903 places.

Quins països no han ofert asil?

Els països rics del Golf com Qatar, els Emirats Àrabs, l'Aràbia Saudita, Kuwait i Bahrain no han ofert cap plaça de reassentament pe a refugiats sirians. Altres països com Rússia, Japó, Singapur i Corea del Sud amb un PIB alt tampoc han ofert cap plaça.

Quins són els motius per fugir?

Existeixen tres raons principals: pels conflictes, per la pobresa i pel canvi climàtic. A l'Orient Mitjà i Àfrica: la guerra de Síria és un dels principals motius. A Somàlia la creixent violència a la Banya d'Àfrica també ha obligat a fugir a moltes persones. Nigèria viu la violència de Boko Haram, i a la República Democràtica de Congo també no ha parat d'augmentar la violència interna al país.

En el cas d'Eritrea, tenen un govern autocràtic i aïllat internacionalment que empeny a moltes famílies a deixar el país. I a Sudan del Sud, la guerra civil que es viu és un factor condicionant. A Birmània, per la seva banda, els refugiats de l'ètnia rohingya fugen de les autoritats del país i discriminats per motius racials.

Quines són les vies per fer-ho?

Durant l'any 2015 al voltant de 200.000 persones van arribar a Europa creuant el Mar Mediterrani. Les illes gregues en una travessa des de Turquia o la costa líbia per arribar a Itàlia han sigut alguns dels recorreguts que molts refugiats que fugen de països com Síria o l'Afganistan han hagut de fer per arribar a la Unió Europea. El moviment dins del continent africà també és elevat. L'any 2014 tenien uns 3,7 milions de refugiats i refugiades i 11,4 milions de desplaçats interns. A l'Àsia, el mar d'Andaman és la principal via pels rohignya per abandonar Birmània pel seu propi apartheid.

# data[].attributes.attachment_link.description
Una persona refugiada es troba fora del seu país d'origen per tenir una por fundada de persecució per motius de raça, religió, nacionalitat, pertinença a un determinat grup social o per les seves opinions polítiques.

# data[].attributes.attachment_link.title
Campos de internamiento en Francia - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
Los campos de internamiento en Francia fueron campos de concentración establecidos por las autoridades francesas para encerrar a cerca de 550.000 españoles que huyeron de la represión franquista hacia Francia tras la Guerra Civil Española.

# data[].attributes.headline
5. Rutes dels refugiats i camps de concentració

# data[].attributes.subject
5. Rutes dels refugiats i camps de concentració

# data[].attributes.body
Els principals llocs per on van passar els refugiats republicans van ser: Cervera, Portús, el Coll d'Ares, la Guingueta de Ix i Girona.

Alguns dels camps de concentració francesos van ser: el Camp de Gurs, el Camp d'Argelers, els Camps de Saint-Cyprien i Barcarès, Camp de Septfonds, Camp de Rivesaltes i el Camp de Vernet d'Arièg.

# data[].attributes.attachment_link.title
Maternitat d'Elna - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La Maternitat d'Elna va ser una institució humanitària dedicada a ajudar dones, sobretot exiliades. Situada en el terme comunal d' Elna, a la comarca del Rosselló ( Catalunya del Nord), va ser fundada el novembre del 1939 per la suïssa Elisabeth Eidenbenz.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
By Basil Howitt

Born on 12 June 1913, Elisabeth, the daughter of a Zurich pastor, first taught in Switzerland and Denmark before she decided to join the Asociación de Ayuda a los Niños en Guerra ("Association to Aid Children in War").

Elisabeth arrived in Madrid on April 24, 1937 as a volunteer in an aid team but soon relocated to the South of France.

Appalled by the situation of mothers and children amongst the Spanish refugees, Elizabeth decided to convert an abandoned château into a maternity home.

Situated on the road to Montescot just outside Elne, and classed under Monuments Historiques since 2012, it was known as the Château d'En Bardou because it had belonged to the Bardou-Job dynasty, creators of the famed "Le Nil" brand of cigarette paper.

"All was clean, clear and bright"

The château was in a lamentable state and Elisabeth, ever visionary, obtained 30,000 francs from the Swiss Red Cross (Aide Suisse aux enfants) for the repairs and renovations.

A lovely touch in her creation of the hospital, completed in November 1939, was to name each different room after a city in Spain to remind the young mothers-to-be of their roots.

The only exception was the salle d'accouchement or the delivery room which (writes Hélène Legrais) the mothers christened Morocco on account of the agonies they experienced in labour.

Names of other rooms included Madrid (the nursery), Seville (for sick children), Cordoba (for expectant mothers), Barcelona, Bilbao, Santander, Zaragossa, San Sebastien ...

The finished building was beautiful. It was constructed in the form of a Greek cross on four levels, with light penetrating from a cupola and glass roof through three glass floors.

At the lower garden level were communal rooms, the laundry, kitchen and storeroom.

At ground level (at the top of the flight of steps leading to the entrance) was the grand octagonal room on one side where the women sat during the day, whilst on the other side was the dining room.

On the first floor was the octagonal nursery facing south, the delivery room and another room for those who had just given birth.

The second floor housed bedrooms, each with three or four beds apart from Elisabeth's room which also served as an office.

The stairs continued upwards through a wrought-ironed lantern, with magnificent views of the Roussillon plain and Canigou.

"A light in the hearth"

As regards all that happened there, I can obviously only scratch the surface here. Some highlights for me from Hélène Legrais's beautifully written "true story" include:

The Christmas celebrations, including imaginative presents and magnificent roast chickens glazed to perfection with delicious aromas.

A visit of support and encouragement by Pablo Casals ("plump, small and balding, with a soft hat"), to this day one of the world's finest-ever cellists. He had left his home in Spain after Franco's pronunciamento or coup d'état in 1936 to live in nearby Prades. During his visit Casals made a substantial donation and promised to bring more money when he returned.

The celebration of Elizabeth's 30th birthday on 12 June 1943 when everyone was "no longer in Elne but somewhere in the mountains of Switzerland". They sang the Hymn of the Swiss Red Cross and messages arrived from many former mothers of the château.

One moving tribute declared: "You are a light in the hearth, always your usual self with a warm and peaceful radiance. Your face never reveals your own feelings because you think only of others."

The circumcision of Guy or Guitou Eckstein, son of Maurice and Hénya, for which a rabbi risked his life travelling some distance. Thanks to the humanity of the Capdet family in Thuir, Maurice Eckstein was given refuge in their hayloft and thus escaped La Rafle or Roundup. Guy Eckstein, now living in Geneva, has written a tribute to Elisabeth in his foreword to Hélène Legrais's book.

The roundup of the Jews began in brutal earnest after the Germans occupied the so-called Free Zone in November 1942. However, the notoriously sordid and inhumane camp Joffre at Rivesaltes had become an "accommodation centre" for Tziganes, Spanish refugees and Jews since January 1941.

When the Gestapo in their black leather coats and grey-green soft hats came the first time to La Maternité looking for Jews, Elisabeth sent them packing.

The second time, however, she was not so lucky. They came demanding to take away Lucie, a Jewish mother. (Her baby had not survived but she had stayed on to give her milk to other mothers.)

Ultimate sacrifices

The Kommandatur threatened that if Lucie was not produced they would take Elisabeth instead. So she asked for a few moments to pack her bags and re-emerged - but with Lucie also. Lucie had flatly refused to accept Elisabeth's sacrifice and gave herself up.

She was soon on the train in a cattle wagon from Elne to Rivesaltes, whence she was transferred via Drancy to the gas chambers at Mauthausen - where some 20,000 others followed the same route, including at least one other protégée of Elisabeth named Esther.

"Strict neutrality"

For me the most harrowing though understandable revelation of this book was the "strict neutrality" imposed by the Swiss Red Cross. Elisabeth received a circular from the executive committee ordering her "to give up Jews, Tziganes and Spanish refugees if you are requested and do nothing to shield them from the roundups."

Not cut out for marriage

Elizabeth once told her closest confidente at Elne, Teresa, that she had no romantic interest in men - "I don't believe I have the qualities of a good wife."

As for having children? "I already have them", she said. Among them were many who helped Hélène Legrais with her book: Remei, Ruben, Vladimir, Celia, Pepita, Juliette, Consuelo, Sergio, Andrea, Incarnació, Pedro, Narcisse (saved from the brink of death by a lick of mashed sweet potato), Pedro, Sylvie

*At the time of writing Elisabeth Eidenbenz is 97 and lives at Rekawinkel, some 50 kilometres west of Vienna. On 22 March 2002 she made the journey for a moving ceremony, organised by Elne's mayor Nicolas Garcia and Guy Eckstein, at La Maternité. (It was then owned by Monsieur François Charpentier.) As well as meeting some 30 mothers from her former "family", Elisabeth received the Medal of the Just among Nations from Israel's Consul General based in Marseille. Later, in 2006, she would receive the Légion d'Honneur and la médaille de l'Ordre Civil et de la Solidarité, as well as the Croix de Saint Jordi.

Future plans

On 1st July 2005 le château d'En Bardou was bought by the village of Elne, with funding by private subscriptions. The aim is to continue the work of Elisabeth Eidenbenz by creating an "auberge humanitaire" which will welcome women and children caught up in some of the world's blood-drenched conflict zones.

*Elisabeth died on May 23rd 2011 in Zürich (Switzerland) at the age of 98. She will always be remembered

# data[].attributes.attachment_link.description
By Basil Howitt Born on 12 June 1913, Elisabeth, the daughter of a Zurich pastor, first taught in Switzerland and Denmark before she decided to join the Asociación de Ayuda a los Niños en Guerra ("Association to Aid Children in War").

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La maternidad de Elna fue la obra de una maestra suiza llamada Título: La maternitat d'Elna
Autora: Assumpta Montellà
Género: Ensayo
Editorial: Ara llibres
ISBN: 9788415224464
Nº de páginas: 190
Precio: 19,95 €
A menudo, episodios históricos de gran dramatismo, violencia e injusticia, esconden pequeñas luces de esperanza. Granitos de arena en un mar de desolación que permiten mantener la fe en la raza humana. Eso es lo que sucedió en un palacete cercano a Perpiñán, medio derruido y abandonado, que se convirtió en un universo de vida mientras a su alrededor la muerte acampaba a sus anchas. La maternidad de Elna demostró al mundo que la voluntad de un ser humano puede ser más fuerte que las bombas. 597 niños se convirtieron en su testimonio vivo.
La maternitat d'Elna (La maternidad de Elna) es el resultado de un exhaustivo trabajo de investigación llevado a cabo durante años por la historiadora Assumpta Montellà. El libro, en su ya novena edición, intercala el relato de la autora en el que nos acerca a la vida de la maternidad, con los testimonios de mujeres que fueron allí trasladadas desde los campos de concentración a los que fueron recluidas junto a sus familiares tras pasar la frontera de los Pirineos.
Elisabeth Eidenbenz, que ante la desolación provocada por la guerra, consiguió levantar de la ruina un antiguo palacete y convertirlo en una maternidad. Allí pudieron dar a luz unas seiscientas mujeres que estaban recluidas en las playas cercanas. Las autoridades francesas, ante la avalancha de refugiados republicanos que huían de la España franquista, no supo reaccionar de manera humanitaria y terminó encerrando y maltratando a toda aquella población sin hogar, sin futuro, sin esperanza. Entre aquella gran cantidad de hombres y mujeres desamparados, las mujeres embarazadas eran uno de los colectivos más vulnerables. Mujeres que encontraron en Elisabeth Eidenbenz un auténtico ángel salvador.

Gracias a la fuerza de voluntad, al trabajo incansable de aquella maestra suiza y todo el equipo que se unió a su cruzada en favor de la vida, la Maternidad de Elna consiguió salvar de una muerte segura a centenares de niños.
La maternitat d'Elna ( La maternidad de Elna) nos acerca al proceso de investigación que su autora siguió desde que un día descubriera su existencia y decidió buscar en archivos y contactar con aquellas madres y sus hijos, años después ya personas adultas, para hacer sentir su voz. Assumpta Montellà consiguió también contactar con la propia Elisabeth, a principios del nuevo siglo, y hablar con ella en una entrevista cara a cara que sería sin duda conmovedora. El libro reproduce íntegramente los testimonios de algunas de aquellas madres y niños que quisieron explicar al mundo que están vivos gracias a la voluntad de una mujer dispuesta a luchar con sus cunas y biberones contra la sinrazón de la guerra.

El ensayo recoge la historia de la maternidad desde 1939 hasta 1944, cinco años que sirvieron para salvar a 597 niños y niñas, hijos de exiliados de la Guerra Civil española que tras alcanzar la frontera francesa huyendo de la España franquista, fueron recluidos en condiciones infrahumanas en los campos de refugiados republicanos de Sant Cebrià de Rosselló, Argelers y Ribesaltes.
Desde que se publicara la primera edición en 2005,La maternitat d'Elna ( La maternidad de Elna) ha tenido un gran éxito de crítica y público y ha conseguido sacar a la luz esta preciosa historia de esperanza.

Junto al relato histórico y los testimonios directos de sus protagonistas, el libro recopila un álbum de fotografías que nos acerca aún más al espíritu de lucha por salvar a unos niños inocentes de una muerte segura.
LeerLa maternitat d'Elna ( La maternidad de Elna) es adentrarse en un mundo precioso, conocer la vida de una mujer maravillosa que hizo de su vida una entrega absoluta a los demás sin esperar nada a cambio. Los seiscientos niños que logró mantener con vida fueron su más grande victoria.

# data[].attributes.attachment_link.title
La maternitat d'Elna | Assumpta Montellà

# data[].attributes.attachment_link.description
La maternidad de Elna fue la obra de una maestra suiza llamada Título: La maternitat d'Elna Autora: Assumpta Montellà Género: Ensayo Editorial: Ara llibres ISBN: 9788415224464 Nº de páginas: 190 Precio: 19,95 € A menudo, episodios históricos de gran dramatismo, violencia e injusticia, esconden pequeñas luces de esperanza.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
70 anys separen les dues fotografies. Són l'Elisabeth Eidenbenz i la seva fidel amiga Maria Garcia, una mare d'Elna que va quedar-se a la Maternitat d'Elna després de parir, per ajudar. I així va encetar-se una gran amistat entre les dues dones.

La Maria Garcia, nascuda a un poblet d'Almeria, estava a Barcelona quan va començar la Retirada cap a França.
Ella, enmig d'aquella riuada de gent, va anar a parar als camps de concentració francesos, i al saber que estava embarassada, va donar llum a la maternitat de la "señorita Isabel" a un nen preciós, en Felipe.

La Maria va estar-se a casa meva uns dies després de l'homenatge que li van fer des del Memorial Democràtic l'any 2006. D'ella recordo la seva veu càlida, i les seves "tortitas de maiz", que ens feia amorosament cada matí.

Avui m'ha arribat la notícia de la seva mort, i m'ha vingut al cap el retrobament de les dues amigues, ara ja per fi sense més separacions.

Descansa en pau, Maria. Des de casa nostra sempre et recordarem

# data[].attributes.attachment_link.description
70 anys separen les dues fotografies. Són l'Elisabeth Eidenbenz i la seva fidel amiga Maria Garcia, una mare d'Elna que va quedar-se a la Maternitat d'Elna després de parir, per ajudar. I així va encetar-se una gran amistat entre les dues dones.

# data[].attributes.attachment_link.description
Biographie, bibliographie, lecteurs et citations de Remei Oliva. Remei Oliva Berenguer est née à Barcelone en 1918. Après un courte scolarité, elle devient couturièr..

# data[].attributes.body
Una associació de nacionalitat noruega, que estava adscrita al Servei Civil Internacional, va aportar una màquina de cosir i va contribuïr amb un fons econòmic per a les despeses diàries. L'Escola d'Inferemeres de Suïssa aportava de dues a tres infermeres cada sis mesos i una llevadora. Pau Casals també va fer donacions significatives a la Maternitat. Més endavant, l'Elisabeth va incorporar un sistema d'apadrinaments establint una sèrie de relacions personalitzades entre cada nadó i un padrí suís que col·laborava amb quiza francs mensuals per a la seva manutenció. Finalment, com que la maternitat cada vegada tenia més problemes per mantenir-se a ple rendiment, va acceptar l'oferiment de la Creu Roja Suïssa de fusonar-se i passar a ser una secció més de la Creu Roja Internacional.

# data[].attributes.body
Han canviat les guerres, els mitjans de transport, els països d'origen, les rutes, etc. Però en el fons, es motius pels quals fugen cada dia milers de persones de Síria, i de molts altres països, continua essent els mateixos: motius econòmics, guerres, fam, questions ideològiques, millors condicions de vida, un futur millor, seguretat, etc. Tot i així, la història no ha servit per aprendre dels errors del passat i fer que no es repeteixin en el present i tampoc potser en un futur, ja que avui en dia hi ha molts refugiats que sobreviuen en males condicions de vida, la majoria internats en camps de concentració. Els governs dels altres països no solucionen el problema i la població no té empatia ni comprensió per intentar pressionar als governs per a que el resolguin. Hi ha manca de solidaritat i cal una reflexió primer i unes accions conjuntes després, per solucionar-ho.

# data[].attributes.body
La Maternitat d'Elna té el seu origen en l'Associació d'ajuda als nens en guerra. L'Associació de l'ajuda Suïssa als nens va aconseguir el 30.000 francs suïssos que van permetre la reconstrucció i l'obertura de l'edifici de la maternitat. El subministrament quotidià venia de Suïssa, ja que aprofitaven els corredors sanitaris de la Creu Roja Internacional per fer arribar els aliments directament a la Maternitat. Tot el material tèxtil, com ara roba de casa, mantes, cortines, etc. era fruit de campanyes de recollida que es feien a les associacions dominicals de cercles cristians suïssos.

# data[].attributes.body
Totes les dones que van passar per la maternitat, la descriuen com una cosa que en aquell moment els va semblar irreal, quelcom que no podien creure's. Diuen que semblava impossible que enmig d'un lloc com aquell, en aquella situació, hi pogués haver un lloc com així. El període que van passar allà el descriuen com un periode de pau, de tranquilitat. I és que d'un dia a l'altre, van passar de dormir a la vora del mar, sense menjar, sense aigua, sense esperança, a dormir en un llit, amb llençols, amb tot tipus de menjars, i sobretot, amb esperança.

Un testimoni deia que per a ella la Maternitat va ser com una illa de pau enmig d'un mar de guerra.

# data[].attributes.body
-Dona suïssa que forma part de l'Associació Ajuda als Nens de la Guerra, concretament a la secció del Cartell d'Ajuda Suïsa als Nens de la Guerra Civil Espanyola. Al principi la seva col·laboració es centra en Burjassot, València, on envia ajuda humanitàraia i rescata persones mitjançant autobusos. Però, poc a poc, l'ajuda es va traslladant cap al nord de França degut a l'avanç de l'exèrcit franquista i així és com acaba creant La Materniat d'Elna, on acollirà el naixement de prop de 600 nens salvats dels camps de refugiats d'Argelers i Sant Cebrià, entre d'altres.

# data[].attributes.body
Història: Fuig de Barcelona amb les seves amigues, caminant per veure fins a on arriben. Creuen la frontera a Puigcerdà i allà es retrova amb el seu xicot. Finalment, acaba creuant la frontera per anar a parar a la platja d'Argelers. Es queda embarassada i quan està de 7 mesos coneix a l'Elisabeth. la traslladen a un pavelló i allà és on coneix a la Joana Pasqual i al seu marit.

-Va sentir molt de dolor durant el trajecte, però es considera una afortunada per la sort que va tenir. Diu que com més s'apropava a la fontera més tristesa sentia, però la feia seguir un sentiment d'esperança de que aquell terror s'acabaria ràpid.

-És una víctima ja que degut a la guerra es veu obligada a abandonar el seu país, la seva vida, per acabar vivint en unes condicions inhumanes.

# data[].attributes.body
Història: El seu marit era metge i tinent de l'exèrcit republicà al front d'Aragó i fuig just quan neix la seva segona filla. La Maria es queda amb els fills. Més endavant els deixa i s'en va cap a França amb ell. Va anar a peu des de Figueres fins a Agullana. A França, s'amaga a dalt d'un forn de pa d'uns amics, però llavors torna a quedar embarassada i l'acaben descobrint, així que acaba al camp d'Argelers, on coneix a l'Elisabeth.

-Sent molt de dolor quan no té notícies sobre el seu marit i arriba a pensar que està mort.

-És una víctima ja que es veu obligada a separar-se dels seus fills, degut a la seva ideologia política.

# data[].attributes.body
Història: Fuig de Barcelona a l'últim moment, en un camió. El seu marit estava ficat en política i sindicats. Passa la frontera per la muntanya per a trobar-se amb el seu marit, en Joan, però després va a buscar als seus pares a Figueres i acaba a la platja d'Argelers. Allà es queda embarassada i la infermera del camp l'avisa de l'existència de la maternitat i així és com hi arriba.

-Ella descriu que sent molta pena quan tanca la porta de casa seva i marxa sense saber si tornarà.

-És una víctima ja que es veu obligada a abandonar el seu país i a fugir d'una guerra, degut a la seva ideologia.

# data[].attributes.body
Descriviu-los ( situació personal, angoixes, pors, èxits... ) Cada personatge principal ha de tenir un subapartat. Per què són víctimes?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1936-1939 : Un pays divisé par une guerre civile

À partir de la fin du XIXe siècle, les conflits sociaux et politiques se succèdent en Espagne et la proclamation de la Seconde République, le 14 avril 1931, vient nourrir l'espoir d'une société meilleure. Le gouvernement entreprend une série de réformes novatrices, au caractère progressiste, venant rompre avec les régimes et gouvernements précédents, fortement soutenus par l'Église et d'obédience plutôt conservatrice. Les changements opérés face au modèle séculier sont immédiats et radicaux : séparation de l'Église et de l'État, mariage et divorce civil, réformes de l'armée, de l'enseignement, réforme agraire, mesures sociales et professionnelles, statut d'autonomie pour la région catalane et de façon notable, droit de vote pour les femmes et droit à l'avortement.
Mais malgré des avancées, dans l'enseignement ou les droits des femmes notamment, la déception grandit et, petit à petit, les illusions s'évanouissent pour laisser place à l'expression du mécontentement populaire qui exacerbe les tensions sociopolitiques. Le 18 juillet 1936, le soulèvement militaire, préparé par les nationalistes, éclate, la guerre d'Espagne commence. Durant près de trois ans, le peuple espagnol se trouve divisé : d'un côté, les nationalistes, dirigés par le Général Francisco Franco et soutenus par l'Église et l'armée, de l'autre les Républicains qui comptent dans leurs rangs différentes tendances de gauche - marxistes, anarchistes, socialistes, communistes et républicains modérés. Souvent considérée comme un prélude à la Seconde Guerre mondiale, l'Espagne devient aussi le terrain de confrontations internationales. Dans le camp nationaliste, les troupes d'Hitler et de Mussolini s'entraînent et testent leur matériel. La République espagnole reçoit, de son côté, l'appui de milliers de volontaires étrangers.

Le début de l'exode

L'avancée des troupes franquistes oblige, dès 1936, de nombreux républicains à quitter provisoirement l'Espagne pour fuir les combats. Un exode intérieur jette également sur les routes des milliers d'Espagnols, qui trouvent progressivement refuge en Catalogne. Quand le 26 janvier 1939, Barcelone tombe aux mains du général Franco, la population catalane - et avec elle des milliers de républicains provenant de toute l'Espagne - se dirige vers la frontière française pour échapper à la répression et aux bombardements. Ces civils sont bientôt rejoints par une partie de l'armée républicaine en déroute. Cette retraite - la Retirada - entraîne dans l'exode des centaines de milliers de réfugiés. Le passage de la frontière se fait dans des conditions particulièrement pénibles : les populations sont affaiblies par trois ans de combats et de privations, les cols sont enneigés, l'aviation franquiste bombarde les réfugiés sur les routes catalanes. Civils et militaires sont le plus souvent partis précipitamment, avec peu d'affaires, et ils arrivent en France dans le dénuement le plus complet.

Partagé entre la crainte de voir des "hordes" de révolutionnaires "rouges" déferler sur le pays et le respect des valeurs républicaines qui accordent asile et hospitalité aux persécutés, le gouvernement français du radical Edouard Daladier décide finalement d'ouvrir la frontière le 28 janvier 1939, mais aux seuls réfugiés civils. Les hommes armés patientent quelques jours de plus sous les bombardements franquistes.

Le 5 février, la frontière est enfin ouverte aux soldats républicains. Du 28 janvier au 13 février, ce sont 475 000 personnes qui passent la frontière française, en différents points du territoire : Cerbère, Le Perthus, Prats de Mollo, Bourg-Madame, etc.

Un accueil mitigé

Ces réfugiés ne bénéficient pas d'un accueil optimal. En dépit du soutien de la gauche et des tenants d'une attitude humaniste, la France de 1939 est loin d'être pour les Espagnols la République sœur dont ils espéraient obtenir réconfort et soutien. Rongée par la crise économique, en proie aux sentiments xénophobes, repliée sur elle-même, la société française offre aux réfugiés un accueil plus que mitigé. Avant même la Retirada, plusieurs décrets-lois ont été édictés par le gouvernement Daladier, dont celui du 12 novembre 1938 qui prévoit l'internement administratif des étrangers "indésirables", c'est-à-dire susceptibles de troubler l'ordre public et la sécurité nationale. Les Espagnols sont les premiers à subir les conséquences de cette politique nouvelle en direction des populations allogènes.

Le gouvernement français avait envisagé l'afflux de réfugiés à sa frontière mais jamais dans de telles proportions et il se retrouve débordé par la situation. Les autorités déploient les troupes militaires aux différents points de passage. Les Espagnols, comme les volontaires étrangers, sont désarmés, fouillés, identifiés puis envoyés dans des centres de recueil dispersés le long de la frontière pour y être vaccinés et ravitaillés.

Dans l'urgence et face à la pression des réfugiés qui se pressent à la frontière, certaines opérations d'identification et de vaccination ne peuvent être menées à bien. Les familles sont séparées. Les femmes, les enfants et les vieillards sont envoyés en train vers les départements de l'intérieur de la France. Plus de 70 départements français accueillent ainsi des groupes de réfugiés civils, durant plusieurs mois, dans des structures d'hébergement diverses, mises à disposition par les municipalités. Les conditions de vie dans ces centres d'hébergement sont variables et dépendent en partie de l'accueil que leur réserve l'équipe municipale en poste et de la mobilisation de la population locale.

Les camps d'internement

Les hommes, eux, sont parqués dans des camps d'internement, montés à la hâte sur les plages du Roussillon et dans le sud-ouest de la France. Quelques groupes de femmes et d'enfants sont aussi du voyage, preuve de la désorganisation des autorités à la frontière. Les camps d'Argelès-sur-mer, du Barcarès et de Saint-Cyprien sont construits à même le sable, par les réfugiés, utilisés comme main d'œuvre par les autorités. Les camps du Vernet d'Ariège, de Septfonds, de Rieucros, de Gurs, de Bram et d'Agde viennent compléter ce dispositif d'internement. Ils sont pensés pour désengorger les camps du Roussillon où sont internés plusieurs dizaines de milliers d'hommes - 87 000 personnes pour le seul camp d'Argelès début mars 1939 (chiffre donné à la date du 6 mars 1939 - archives départementales des Pyrénées Orientales, 31W274).

Les conditions de vie dans ces camps, que les autorités françaises nomment elles-mêmes, en 1939, "camps de concentration", sont extrêmement précaires (début février 1939, à l'occasion d'une conférence de presse à propos du camp d'Argelès, le ministre de l'Intérieur Albert Sarraut s'exprime en ces termes : " le camp d'Argelès sur Mer ne sera pas un lieu pénitentiaire, mais un camp de concentration. Ce n'est pas la même chose", in Geneviève Dreyfus-Armand, Émile Temime, Les Camps sur la plage, un exil espagnol, Paris, éditions Autrement, 1995, 141 p.).

Les premières semaines, les hommes dorment à même le sable ou la terre, sans baraquement pour s'abriter. Les décès sont réguliers en raison du manque d'hygiène et des difficultés d'approvisionnement en eau potable et en nourriture. Les conditions de surveillance sont drastiques et assurées par les troupes militaires, tirailleurs sénégalais, spahis ou garde républicaine mobile.
Humiliés par cet accueil et les conditions de vie qu'ils subissent durant leurs premiers mois en France, les réfugiés tentent cependant d'améliorer leur quotidien dans les centres d'hébergement et dans les camps. En comptant parfois sur l'aide de différentes organisations internationales de soutien aux réfugiés espagnols, ils organisent différentes activités afin de ne pas sombrer dans la folie et la dépression. Jeux de cartes, parties d'échecs, rencontres sportives, cours scolaires de tous niveaux, rédaction de journaux ou de bulletins, conférences improvisées et discussions politiques constituent l'emploi du temps de la majorité des réfugiés.

Dans la tourmente de la Seconde Guerre mondiale

À la mi-juin 1939, 173 000 Espagnols sont encore internés dans les camps français. La situation, qui devait être temporaire, se prolonge. Les autorités favorisent les rapatriements en Espagne pour alléger la charge représentée par les réfugiés. Nombreux sont alors les Espagnols à retourner en terre franquiste, pas toujours volontairement. Des cas de rapatriements forcés sont signalés, notamment au départ des centres d'hébergement. Certains réfugiés essaient alors d'émigrer en Amérique latine, refusant le retour en Espagne tant que Franco est au pouvoir. Le Mexique accueille des réfugiés, mais les effectifs resteront limités. Alors que la guerre se profile, ceux qui restent deviennent pour le gouvernement français une possible main d'œuvre pour remplacer les appelés au front. Les Compagnies de Travailleurs Étrangers sont organisées dès le mois d'avril 1939 par un décret-loi et des milliers d'Espagnols, de sexe masculin et âgés de 20 à 48 ans, sont embauchés dans le but de fortifier les frontières et de participer à des travaux publics de grande envergure. Les autorités militaires proposent aussi aux réfugiés espagnols de rejoindre la Légion Étrangère ou le corps des Régiments de Marche de Volontaires Étrangers.
Durant la Seconde Guerre mondiale, des groupes de réfugiés espagnols s'organisent dans les maquis et entrent en résistance contre l'occupant nazi et le gouvernement de Vichy. La motivation des Espagnols est portée par l'espoir de renverser, avec l'aide des démocraties européennes, le régime de Franco. Or, les puissances alliées ne tiendront pas leurs promesses. Franco reste au pouvoir jusqu'en 1975, prolongeant ainsi l'exode des réfugiés qui deviendront des exilés politiques (à noter qu'au lendemain de la Seconde Guerre mondiale, on compte 240 000 Espagnols en France, parmi lesquels 40% d'exilés républicains).

Aujourd'hui, plus de soixante-dix ans après la Retirada, de nombreux Espagnols - anciens réfugiés - sont toujours installés dans les régions françaises, notamment dans le Sud-Ouest. Leurs enfants et petits-enfants se chargent d'entretenir la mémoire de ceux qui, à leurs yeux, ont lutté jusqu'à la mort pour un idéal humaniste.

Dossier réalisé par Cindy Coignard et Maëlle Maugendre de l'Association Adelante

# data[].attributes.attachment_link.title
La Retirada ou l'exil républicain espagnol d'après guerre

# data[].attributes.attachment_link.description
À partir de la fin du XIXe siècle, les conflits sociaux et politiques se succèdent en Espagne et la proclamation de la Seconde République, le 14 avril 1931, vient nourrir l'espoir d'une société meilleure. Le gouvernement entreprend une série de réformes novatrices, au caractère progressiste, venant rompre avec les régimes et gouvernements précédents, fortement soutenus par l'Église et d'obédience plutôt conservatrice.

# data[].attributes.body
L'exili és el fet d'abandonar, voluntàriament o per força, el territori que és considerat com a pàtria. Acostuma a ser per motivacions polítiques.

Quan una persona s'exilia, deixa enrere tota la seva vida, moltes vegades no per voluntat pròpia. El viatge fins al següent destí acostuma a ser molt dur, degut a les males condicions i la poca solidaritat amb els exiliats. Personalment, crec que el més dur ha de ser començar de 0 i deixar enrere tot el passat, sense saber si podràs tornar-hi.

La gent s'exilia per buscar una vida millor, amb unes condicions de vida més favorables, per tenir un bon futur, o simplement per sobreviure.