# data[].attributes.location_name
вулиця Лисенка, 11, Боярка, Київська обл., Україна, 08151

# data[].attributes.headline
вулиця Лисенка, 11, Боярка, Київська обл., Україна, 08151

# data[].attributes.subject
вулиця Лисенка, 11, Боярка, Київська обл., Україна, 08151

# data[].attributes.body
У 2019 році у школі №1 міста Боярка Фастівського району за адресою вул. Лисенка 11 було відкрито меморіальну дошку Івану Коваленку та його дружині, які свого часу там вчителювали. Ще раніше, у 2004 році одну з вулиць було перейменовано на вулицю Івана Коваленка – українського поета-шістдесятника, дисидента, політв’язня радянських часів, вчителя, поета, який проживав там понад півсторіччя (1947 – 2001 роки). Крім перейменування вулиці у 2004 році у місті Боярка на будинку, який поет побудував власними руками, де жив та помер, було відкрито меморіальну дошку.

Народився Іван Юхимович Коваленко 13 січня 1919 року на Переяславщині. У 1939 році одружився з однокурсницею Іриною Пустосмєховою, батька якої було репресовано і розстріляно у 1937 році, а її мати товаришувала з багатьма представниками тогочасної української інтелігенції. Сім’я дружини мала значний вплив на становлення майбутнього поета. У 1947 році подружжя Коваленків перебралось до міста Боярки, де Іван Юхимович викладав у школі астрономію, англійську, французьку та німецьку мови, одночасно закінчував екстерном університет.

У 60-ті роки І. Коваленко все частіше почав звертатись у своїй творчості до громадської тематики. У 1961 році на літературному вечорі, присвяченому 100-річчю з дня смерті Тараса Шевченка, він прочитав свій вірш відверто антирадянського характеру «У поета тільки слово». Саме з цього моменту за ним було встановлено нагляд КДБ. У 1966 році Коваленко організував у Боярці літературний вечір за участю відомих шістдесятників Євгена Сверстюка, Василя Стуса, Надії Світличної. У домі Івана Юхимовича прямо на книжкових полицях зберігалась практично вся література українського та російського самвидаву 60-х років.

Варто відмітити, що поміж інших шістдесятників Іван Юхимович відрізнявся тим, що, будучи старшим за більшість з них приблизно на 20 років, вступив у 60-ті роки вже зрілою особистістю з цілком сформованим світоглядом і значним творчим доробком. На відміну від більшості шістдесятників не йшов на компроміси з владою, принципово не друкувався за часів тоталітаризму.

Помер 18 липня 2001 року та похований у місті Боярка на міському кладовищі.

# data[].attributes.attachment_link.title
меморіальна дошка І. Коваленку і його дружині

# data[].attributes.location_name
Гатненська сільська рада, вул. Київська, Гатне, Київська область

# data[].attributes.headline
Гатненська сільська рада, вул. Київська, Гатне, Київська область

# data[].attributes.subject
Гатненська сільська рада, вул. Київська, Гатне, Київська область

# data[].attributes.body
У дворі сільської ради села Гатне Фастівського району є пам’ятник Валерію Веніаміновичу Марченку – уродженцю села, українському дисиденту-правозахиснику, літературознавцю і перекладачеві. Гранітний пам’ятник роботи скульптора Романа Захарчука відкритий 14 жовтня 2017 року, через 33 роки після похорону В. Марченка. На обеліску з чорного граніту викарбувані слова американського президента Рональда Рейгана: «Його життя назавжди лишиться прикладом для всіх тих, кого глибоко хвилюють права українського народу».

Народився Валерій Марченко 16 вересня 1947 року. Від народження отримав прізвище свого батька – Умрилов. Проте згодом батьки розлучились, мати взяла прізвище свого нового чоловіка, а Валерій Веніамінович змінив своє прізвище на прізвище діда по матері – Марченка Михайла Івановича – українського історика, автора численних праць з історії України доби середньовіччя, першого радянського ректора Львівського університету.

У червня 1973 року був заарештований співробітниками КДБ і за вироком Київського обласного суду засуджений до 6 років позбавлення волі в колонії суворого режиму і 2 років заслання за антирадянську пропаганду та агітацію. У таборах познайомився з українськими правозахисниками – Іваном Світличним, Семеном Глузманом та іншими. В ув’язненні написав ряд публіцистичних нарисів, в яких висвітлював умови існування в’язнів в українських таборах, трагічні події 1940-1950 років у Західній Україні.

Після звільнення активно займався правозахисною діяльністю, розсилав листи-протести із засудженням існуючої тоталітарної системи. У жовтні 1983 року Валерія Марченка заарештовують вдруге, визнають особливо небезпечним рецидивістом та засуджують до 10 років таборів особливого режиму і 5 років заслання. Згодом етапом був відправлений у пермські табори, де незабаром відмовили нирки.

Помер В. Марченко 5 жовтня 1984 року у тюремній лікарні в Ленінграді. Його мати змогла добитися видачі тіла сина. Похований у селі Гатному поруч із прахом діда Михайла.

У 2006 році посмертно нагороджений орденом «За мужність» І ступеня за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінських угод.

Крім того, у селі Гатному є вулиця, названа на честь Валерія Марченка.

# data[].attributes.attachment_link.title
памятник Марченку В.В. у селі Гатне

# data[].attributes.location_name
вулиця Миколи Глухенького, Фастів, Київська область

# data[].attributes.headline
вулиця Миколи Глухенького, Фастів, Київська область

# data[].attributes.subject
вулиця Миколи Глухенького, Фастів, Київська область

# data[].attributes.body
Місто Фастів, що на Київщині, славиться своєю давньою історією і важливими історичними подіями, серед яких і підписання УНР та ЗУНР 1 грудня 1918 року у штабному вагоні на станції "Фастів" так званого передвступного договору про об’єднання земель одну єдину державу, відомого згодом як Акт злуки УНР і ЗУНР. Однак славиться місто і людьми, які в той чи інший час творили його історію. Серед них – Микола Герасимович Глухенький, на честь якого названо вулицю та провулок у Фастові, - український письменник, перекладач, дисидент.

Народився письменник 6 грудня 1929 року у селі Коломенки Уссурійського краю в родині українців, але згодом разом з батьками переїхав до України і оселився у Фастові, одразу ж закохавшись у свою історичну батьківщину. Тут же закінчив середню школу, після чого вступив до Київського державного університету на факультет філософії. З того часу у молодого студента з’являлися думки про те, чому так тяжко живе український народ і чи не високу ціну він платить за «щасливе майбутнє». Справедливе слово, сказане ним у важкий час, обернулося трагедією. Так, 16 квітня 1950 року Глухенького разом із трьома товаришами заарештували за антирадянську діяльність і звинуватили у створенні терористичної організації, яка ставила собі за мету повалення радянської влади.

Засуджений на 10 років ув’язнення, в таборах Глухенький випробував себе на письменницькій ниві – написав перше оповідання. Після звільнення з таборів повернувся до Фастова, закінчив університет, оббивши не один поріг знайшов роботу, одружився.

В період «відлиги» 60-тих років стало можливим для Глухенького надрукувати та видати свій перший роман – «Коліївщина» 1966 року. У 1968 році друкується ще один роман – «Колії». В романах відтворена широка панорама національно-визвольного руху в Україні у 18 столітті, зокрема народне повстання гайдамаків 1768 року на Фастівщині.

Після написання другої книги Глухенький подав заяву на вступ до Спілки письменників України. Але колишньому політв’язню не просто було ввійти в Спілку. Вдалося це реалізувати лише у 1985 році.

Проте згодом Глухенький зі своїми творами, в яких оспівував героїчне минуле українського народу, потрапляє до «неблагонадійних» і змушений про кожен свій крок звітувати до місцевого відділення КДБ.

Незважаючи на це, Микола Герасимович тісно спілкувався з колишніми політв’язнями сталінських таборів, весь цей час був членом дисидентського руху в Україні, отримував від своїх соратників та розповсюджував «самвидавну» літературу.

З великою радістю і гордістю письменник сприйняв звістку про незалежність України. Але, на жаль, не довго довелось прожити йому у вільній Україні. 23 січня 1993 року Микола Глухенький помер і був похований на міському кладовищі у Фастові.

Варто додати, що у Загальнооосвітній школі №4 міста Фастова, поруч з якою Глухенький  прожив майже все своє життя, 20 жовтня 1999 року було урочисто відкрито меморіальну кімнату-музей фастівського письменника М.Г. Глухенького. Щороку в музеї на річницю дня народження Глухенького збираються для вшановування пам’яті. А робота навколо створеного музею продовжується – збираються нові матеріали про життя і творчість письменника, окремі з них публікуються у фастівській міськрайонній газеті «Перемога».

Безумовно і завдяки створеному музею, і завдяки назві на честь Глухенького вулиці і провулку у місті, де він продив основну частину свого життя, пам'ять про нього залишається з нами. Його ім’я з гордістю і пошаною промовляють фастівчани-земляки.