# data[].attributes.body
1.Palestiinalaiset ja israelilaiset ovat vuosikymmenten ajan ottaneet verisesti yhteen, eikä konfliktiin ole vieläkään näköpiirissä pysyvää ratkaisua.

2.Tappelee kuuluuko alue palestiinalaisille vai israelilaisille.

3.Israelin ja palestiinalaisten viimeisimmät rauhanneuvottelut päättyivät tuloksettomina keväällä 2014. Sen jälkeen tilanne on kiristynyt. Israel ei ole lopettanut siirtokuntarakentamista eikä palestiinalaisten kotien purkamista vaan pyrkii laajentamaan siirtokuntia.

4.https://www.hs.fi/paikka/palestiina/

# data[].attributes.body
1. Kolumbiassa oli vuoteen 2016 asti vasemmistolaisten sissiliikkeiden ja maan hallituksen välinen kriisi.

2. Kriisin syntyyn vaikutti huumekauppa ja erilaiset ajattelutavat maan hallinnosta.

3. Koska sisällissota päättyi vuonna 2016 rauhansopimukseen, tällä hetkellä maan tilanne on huomattavasti rauhallisempi ja yleinen turvallisuus on parantunut. Osa alueista on kuitenkin vielä sissiryhmien hallinnassa ja entisille konfliktialueille meneminen ei ole turvallista, sillä niissä voi olla aseellisia välikohtauksia.

4. https://yle.fi/uutiset/3-9310110
-Liisa ja Veera

# data[].attributes.body
Koilis Nigerian kriisiä käydään Bornon Yoben ja Adamawan osavaltioissa. Heillä on äärimäisen vakava ruokaturvattomuus tilanne. Miljoonat ihmisiset ovat täysin riippuvaisia ruoka avustuksesta

# data[].attributes.body
Ukraina itsenäistyi Neuvostoliitosta liittovaltion hajotessa vuonna 1991. Venäjä liitti Ukrainalle kuuluvan Krimin niemimaan itseensä vuonna 2014, maa on ajautunut vaikeaa konfliktiin ja humanitaariseen kriisiin.

# data[].attributes.body
Israel ja Palestiina taistelevat siitä kumpi omistaa maan, kun Israel perusti valtion palestiinalaisten asuttamien alueiden päälle vuonna 1948. He tekevät nyt terroristi iskuja toistensa alueille. Alueilla on sen seurauksena paljon epävarmuutta turvallisuudesta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin historiaa keritään auki milloin Raamatusta, milloin toisesta maailmansodasta lähtien. Tässä suhteiden kärjistymistä seurataan 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Juutalaisten keskuudessa syntyi silloin sionistinen liike.

1800-luvulla valtaosa juutalaisista asui Lähi-idän ulkopuolella, lähinnä Keski- ja Itä-Euroopassa. Juutalaisvainot vaikuttivat sionistisen ajattelun syntyyn, eli unelmaan omasta kansallisvaltiosta. Sionismin perustajana pidetään itävaltalaista Theodor Herzliä, joka järjesti maailman ensimmäinen sionistisen kongressin Sveitsissä vuonna 1897. Kotimaan paikaksi harkittiin myös Argentiinaa ja Ugandaa, mutta varsin pian unelma täsmentyi Palestiinaan. Liike kannusti ja rahoitti muuttoliikettä Palestiinaan.

Palestiina kuului 1. maailmansodan lopulle saakka Osmanien valtakuntaan, ja alueella asui pääasiassa arabeja. Ensimmäiset yhteenotot alueelle muuttavien juutalaisten kanssa syttyivät silti jo 1800-luvun puolella.

Ensimmäisessä maailmansodassa Osmanien valtakunta liittoutui Saksan kanssa. Britannia pyrki tukemaan Palestiinan asukkaiden kapinaa osmanien hallintoa vastaan. 1915 Britannian Egyptin hallintokomissaari Sir Henry McMahon lupaili arabeille itsenäisyyttä, mutta jätti arabivaltion alueen määrittelyn hämäräksi.

1917 annettu Balfourin julistus lupasi juutalaisille kansalliskodin Palestiinassa, mutta niin, ettei alueen muun väestön oikeuksia loukata. Britannia valtasi Palestiinan alueen samana vuonna.

1920 Sèvresin sopimus sinetöi Osmanien valtakunnan romahdukseen. Kansainliitto antoi Palestiinan hallinnon briteille, ja brittihallinto kesti vuodesta 1920 vuoteen 1948.

Ennen toista maailmansotaa juutalaisten muutto Palestiinaan kiihtyi. Yhteenotot maahanmuuttajien ja arabien välillä lisääntyivät, ja 1937 lordi Peelin komissio ehdotti alueen jakamista juutalaisalueeksi ja arabialueeksi.

Vuonna 1947 Britannia antoi juutalaisten ja arabien konfliktin YK:n ratkaistavaksi. Juutalaisten osuus oli jo noussut kolmasosaan Palestiinan väestöstä, ja holocaustia pakenevia juutalaisia etsi sankoin joukoin turvallista kotimaata. YK:n komitea ehdotti Palestiinan jakoa, mutta ehdotusta ei koskaan toimeenpantu.

Britannia ilmoitti luopuvansa Palestiinan mandaatistaan 15.5.1948. Israelin valtio julistettiin perustetuksi päivää aiemmin, ja 15. päivää muistetaan arabien keskuudessa al-Nakbana, katastrofina.

Toukokuisen itsenäisyysjulistuksen jälkeen viisi arabimaata - Jordania, Egypti, Libanon, Syyria ja Irak yrittivät tunkeutua Israeliin, mutta tulivat lyödyiksi. Egypti otti kuitenkin hallintaansa Gazan alueen ja Jordania Länsirannan ja Itä-Jerusalemin.

PLO perustetaan. Alueen arabimaat yrittivät alussa pitää järjestön peukalonsa alla, mutta vuonna 1969 järjestön johtajaksi nousseen Jasser Arafatin myötä Palestiinan vapautusjärjestö siirtyi palestiinalaisten omiin käsiin, mikä johti ristiriitoihin Jordanian kuninkaan Husseinin kanssa. Vuonna 1959 perustettu Fatah alkoi taistella Israelia vastaan myös terrori-iskuin.

5.-10.6.1967 kuuden päivän sota. Egypti sulki Akabanlahteen johtavan salmen israelilaisliikenteeltä ja Israel vastasi ilmaiskuin egyptiläisiä ilmavoimia vastaan. Israel valloitti Gazan ja Siinain Egyptiltä, Itä-Jerusalemin ja Länsirannan Jordanialta ja Golanin kukkulat Syyrialta. YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi kuuluisan ja paljon kiistellyn päätöslauselmansa 242, jossa se vaati Israelia vetäytymään miehittämiltään alueilta, mutta myös peräänkuulutti rauhaa ja kunkin valtion oikeutta elää turvallisten ja tunnustettujen rajojen sisällä. Puolisen miljoonaa palestiinalaista pakeni vallatuilta alueilta Egyptiin, Syyriaan, Libanoniin ja Jordaniaan.

Jom Kippur -sota. Egypti ja Syyria yrittivät vallata menettämänsä alueet, mutta juutalaisten juhlapäivän mukaan nimetty sota päättyi Israelin voittoon. Sodan jälkeen öljyntuottajamaiden järjestön OPEC:in arabijäsenet yrittivät öljyntuotannon leikkauksilla painostaa Yhdysvaltoja liittolaisineen lopettamaan tukensa Israelille, mikä käynnisti kansainvälisen öljykriisin.

PLO ja palestiinalaiset eivät ole olleet yksimielisiä tavoista tavoitella omaa valtiota ja taistella Israelia vastaan. Jo vuonna 1974 PLO:sta erosi kaksi vasemmistolaista ryhmittymää, joiden mielestä järjestö oli pettänyt Israelin tuhoamisen päämäärän ja alkanut tukea kahden valtion periaatetta. Vuonna 1982 syntynyt libanonilaisten shiiamuslimien Hizbollah-järjestö sekä 1987 perustettu Hamas-järjestö ovat tärkeimpiä PLO:n kilpailijoita.

Israelin sodanjälkeisiä hallituksia oli dominoinut Työväenpuolue, ja kovan linjan asellisista sionistijärjestöistä polveutuva oikeistolainen Herut-puolue pysyi oppositiossa vuoteen 1977 asti. Uutta hallitusta johti entinen Irgunin johtaja, Menachem Begin. Hallitus kiihdytti siirtokuntien perustamista miehitetyillä Länsirannalla ja Gazassa.

Egyptin presidentti Anwar Sadat järkytti arabimaailmaa yllätysvierailulla Israeliin. Sovinnonhieronta tuotti tulosta 1978 Camp Davidin sopimuksessa, joka linjasi Lähi-idän rauhaa ja rajoitettua itsehallintoa palestiinalaisille. Maaliskuussa 1979 Menachem Begin ja Anwar Sadat allekirjoittivat maiden rauhansopimuksen. Egypti sai Siinain takaisin, mutta sai kärsiä muiden arabimaiden hyljeksintää. Sadat itse joutui islamistin murhaamaksi vuonna 1981.

PLO:sta irtautuneen Abu Nidal -terroristijärjestön jäsenet yrittivät murhata Israelin Lontoon suurlähettilään. Israel päätti hyökätä Libanoniin tuhotakseen Israelin rajan lähellä sijaitsevat palestiinalaismilitanttien tukikohdat. Rauha Galileaan -nimistä operaatiota johti puolustusministeri Ariel Sharon, joka ulotti operaation aina Libanonin pääkapunkiin Beirutiin saakka. Tulitaukosopimus salli PLO:n taistelijoiden vetäytyä kaupungista, ja PLO:n päämaja siirrettiin Tunisiaan.

Ensimmäinen palestiinalaisten intifada eli kansannousu alkoi Gazassa ja levisi kohta myös Länsirannalle. Kansannousu sisälsi kansalaistottelemattomuutta lakoista mellakoihin. Yli tuhat ihmistä - pääosin palestiinalaisia - kuoli ensimmäisen intifadan aikana vuoteen 1993 mennessä.

Tunisiaan karkotettu PLO:n johto koki jäävänsä yhä enemmän syrjään palestiinalaisalueiden kansannoususta. Järjestön kansallinen neuvosto hyväksyi 1988 kahden valtion ratkaisun ja irtisanoutui terrorismista. Yhdysvallat aloitti vuoropuhelun PLO:n kanssa, mutta Israelin mielestä PLO oli yhä terroristijärjestö.

Työväenpuoluetta edustava pääministeri Jitzhak Rabin ja PLO:n johtaja Jasser Arafat käynnistivät Norjassa salaiset neuvottelut rauhan aikaansaamiseksi, ja allekirjoittivat 13. syyskuuta 1993 Oslon sopimuksen. Siinä Israel ja PLO tunnustivat toisensa ja sitoutuivat kahden valtion ratkaisuun.

Toukokuussa Israel ja PLO sopivat Kairossa Oslon sopimuksen toimeenpanon tavoista. Israel vetäytyi osista Gazaa ja Länsirantaa ja salli palestiinalaishallinnon perustamisen. Vaikeimmat kysymykset jätettiin kuitenkin jatkoneuvottelujen asiaksi: palestiinalaisvaltion perustaminen, Jerusalemin kohtalo, juutalaissiirtokuntien kohtalo ja yli kolmen miljoonan palestiinalaispakolaisen paluu jäivät ratkaisematta.

Heinäkuun 1. päivänä Jasser Arafat palasi palestiinalaisalueille. Hänet valittiin palestiinalaishallinnon presidentiksi tammikuussa 1996.

Rinnakkaiseloa rasittivat palestiinalaisten tekemät terrori-iskut ja Israelin vastatoimet. Israelissa rauhanprosessin vastustus kasvoi oikeiston ja uskontopuolueiden piirissä. Rauhanneuvottelut kitkuttivat silti eteenpäin, ja Oslo II -sopimus solmittiin syyskuussa. Se jakoi Länsirannan kolmenlaisiin alueisiin, joista A-alueet (7 % pinta-alasta) siirrettiin palestiinalaisten täyteen hallintaan. Tämä oli liikaa Israelin uskonnolliselle oikeistolle. Pääministeri Yitzhak Rabin murhattiin marraskuussa.

Oikeistolaisen Likud-puolueen johtaja Benjamin Netanjahu voitti vaalit. Netanjahu raivostutti palestiinalaisia lisäämällä juutalaisten asuttamista miehitetylle Länsirannalle. Toisaalta Netanjahu myöntyi Yhdysvaltain painostuksesta vetämään joukkoja Hebronista ja allekirjoittamaan vuonna 1998 Wye-joen sopimuksen, joka sisälsi lisää alueluovutuksia. Netanjahu hävisi vaalit 1999 Työväenpuolueen Ehud Barakille.

Uusi Wye-joen sopimus solmittiin 1999, mutta isojen kiistakysymysten ratkaisu ei edennyt edes Camp Davidin neuvottelurutistuksessa heinäkuussa.

Benjamin Netanyahun seuraaja Likudin johdossa, veteraanipoliitikko Ariel Sharon vieraili syyskuussa Jerusalemissa al-Aqsan eli juutalaisittain Temppelivuoren alueella. Palestiinalaiset vastasivat provokatiiviseen vierailuun mielenosoituksin. Toinen intifada eli palestiinalaisten kansannousu alkoi.

Kansannousun tiimellyksessä Likudin kovan linjan suosio kasvoi ja Ariel Sharon nousi pääministeriksi.

Konflikti kärjistyi viisi viikkoa kestääneeksi Jasser Arafatin päämajan piiritykseksi Ramallahissa. Israel kiristi Länsirannan valvontaa ja alkoi rakentaa muuria palestiinalaisalueiden ympärille.

Kesäkuussa Yhdysvaltain presidentti George Bush linjasi puheessaan tiekarttaa, jonka mukaan rauhanneuvotteluja pitäisi käydä.

Yhdysvallat ja Israel kieltäytyivät neuvottelemasta suoraan Jasser Arafatin kanssa, ja tämä taipui nimittämään palestiinalaishallinnon pääministeriksi maltillisena pidetyn Mahmoud Abbasin. Abbas ajautui kuitenkin pian valtataisteluun Arafatin kanssa. Ääri-islamilainen Hamas-järjestö puolestaan vastusti liian neuvotteluhaluisena pitämäänsä Abbasia.

Huhtikuussa Yhdysvallat julkisti hiotun tiekartan siitä, miten Palestiinan valtiota kohti edetään. Kesäkuussa Aqabassa, Jordaniassa osapuolet sitoutuivat sopimukseen, mutta suhteellinen rauha romahti jo seitsemän viikon kuluttua uusiin terrori-iskuihin ja kostotoimiin. Abbas erosi pääministerin tehtävistä.

Palestiinalaisten itsemurhaiskut ja Israelin ilmaiskut jatkuivat. Israel tappoi Hamas-järjestön kaksi ylintä johtajaa.

Sharon julkisti suunnitelmansa Israelin joukkojen ja siirtokuntalaisten vetämiseksi Gazan alueelta. Vetäytyminen toteutettiin seuraavana vuonna.

Jasser Arafat kuoli ranskalaisessa sairaalassa marraskuussa, kuolinsyystä esitettiin lukuisia teorioita. Mahmoud Abbas nousi Arafatin seuraajaksi PLO:n johtoon, ja seuraavan vuoden tammikuussa palestiinalaishallinnon presidentiksi.

Israelin pääministeri Ariel Sharon vaipui koomaan tammikuun alussa ja keskustaoikeistolaisen Kadima-puolueen Ehud Olmert nousi pääministeriksi.

Hamas voitti Palestiinan lakiasäätävän neuvoston vaalit. Yhdysvallat ja monet Euroopan maat katkaisivat Hamasin ja palestiinalaishallinnon rahoituksen joksikin aikaa ja vaativat Hamasia tunnustamaan Israelin ja rauhansopimukset. Israel kieltäytyi neuvottelemasta terroristijärjestönä pitämänsä Hamasin kanssa.

Kesäkuussa palestiinalaistaistelijat tunkeutuivat Gazan rajan ylitse, tappoivat kaksi ja sieppasivat yhden israelilaissotilaan. Tapauksen sekä Gazasta tulevan rakettitulen takia Israel lähetti joukkonsa Gazaan. Heinäkuussa Israel tunkeutui myös Etelä-Libanoniin sen jälkeen, kun ääri-islamilainen Hizbollah-järjestö oli hyökännyt Israeliin ja siepannut kaksi sotilasta. Elokuun puoliväliin asti kestäneissä taisteluissa kuoli satoja siviilejä.

Fatahin ja Hamasin valtataistelu kärjistyi Gazassa. Taustalla oli paitsi eriävä suhtautuminen Israeliin ja tapaan rakentaa palestiinalaista valtiota, myös tyytymättömyyttä Fatahin itsevaltaiseen ja korruptiosta epäiltyyn hallintoon. Kesäkuuhun mennessä Hamas oli ottanut Gazan kaistaleen hallintaansa - Länsiranta jäi Fatahin ja presidentti Mahmoud Abbasin hallintaan.

Hauras Hamasin ja Israelin puoli vuotta kestänyt tulitauko päättyi joulukuussa molemminpuoliseen syyttelyyn. 27. joulukuuta Israel aloitti kolme viikkoa kestäneen verisen hyökkäyksen Gazaan. Israelin tavoitteena oli lopettaa rakettituli Israeliin sekä aseiden salakuljetus tunneleita pitkin Gazaan. Palestiinalaisarvioiden mukaan Operaatio Valettu lyijy tappoi yli 1400 ihmistä, israelilaiset arvioivat omien kuolonuhriensa määrän 13:ksi. Vastaavanlaisia operaatioita Israel toteutti myös vuosina 2012 ja 2014.

Palestiinalaiset saivat YK:n tarkkailijavaltion aseman. Päätös syntyi yleiskokouksessa selvällä enemmistöllä äänin 138-9. 41 valtiota pidättäytyi äänestämästä. Tarkkailijavaltiona palestiinalaishallinto voi olla edustettuna myös YK:n yleiskokouksessa, mutta ilman äänioikeutta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Israelin ja palestiinalaisten konflikti - mitä, missä ja milloin?

# data[].attributes.attachment_link.description
Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin historiaa keritään auki milloin Raamatusta, milloin toisesta maailmansodasta lähtien. Tässä suhteiden kärjistymistä seurataan 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Juutalaisten keskuudessa syntyi silloin sionistinen liike. 1800-luvulla valtaosa juutalaisista asui Lähi-idän ulkopuolella, lähinnä Keski- ja Itä-Euroopassa. Juutalaisvainot vaikuttivat sionistisen ajattelun syntyyn, eli unelmaan omasta kansallisvaltiosta.

# data[].attributes.body
Kolumbian 52-vuotinen konflikti päättyi virallisesti rauhansopimukseen vuonna 2016. Sopimuksen toteutuksen jälkeen FARC-sissiliike on riisuttu aseista. Väkivallan loppuminen kokonaan on vielä kaukana.-Aatu

# data[].attributes.body
Käynnissä oleva sisällissota, kukaan ei tiedä mitä tapahtuu seuraavaksi? Siellä on pulaa ja sähkökatkoja. Syyrian sodan syttymisestä on kymmenen vuotta. Puolet lapsista ei oo elänyt päivääkään ilman sotaa. Viljami ja Joona

# data[].attributes.body
Rohingya on indoarjalainen, vähemmistökansa, jonka historiallinen kotiseutu sijaitsee Myanmarin länsiosassa. Suurin osa (1,3 milj.) rohingyalaisista elää Bangladeshissa pakolaisleireillä. Rohingyalaiset perustettiin vuonna 1947 luomaan autonomisen islamislaisen osavaltion Burmaan kasvattaen epäsopua buddhalaisen enemmistön kanssa. Rohingyalaiset ovat nykyään laittomia maahanmuuttajia Bengalista. Heitä kuvataan termillä ”bengaliongelma”.

# data[].attributes.body
Osama bin Ladenin vuonna 1988 perustama terroristisolujen verkosto, joka tavoittelee maailmanlaajuista muslimivaltakuntaa.
Tekee iskuja ympäri maailmaa, mutta ”pääpaikka” Saudi-Arabiassa.
Terrori-iskut jatkuvat edelleen.
Aluksi bin Laden halusi parantaa islamin asemaa rauhanomaisin keinoin, mutta se ei onnistunut.
Al-Qaida on länsimaita, juutalaisia ja heidän liittolaisiaan vastaan.
Terrori-iskujen seurauksena paljon levottomuutta ja kuolonuhreja.
Nykyään al-Qaidaa vastaan on kääntynyt yhä useammat maat sen hyökätessä monien siviilien kimppuun useissa muslimimaissa.

Katri ja Saimi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
New York Timesin mukaan Israelin agentit tappoivat Abu Muhammad al-Masrin. Iranin ulkoministeriö on kiistänyt jutun tiedot.

Terroriverkosto al-Qaidan kakkosmieheksi luonnehdittu Abdullah Ahmed Abdullah, joka tunnetaan taistelijanimellä Abu Muhammad al-Masri, on tapettu kertoo New York Times (siirryt toiseen palveluun) -lehti.

Yhdysvaltalaisiin tiedustelulähteisiin perustuvan uutisen mukaan Israelin lähettämät agentit ampuivat al-Masrin elokuussa Teheranissa.

Omasta mielestään oikean sunni-islamin puolesta taistelevan al-Qaidan johtohahmon löytymistä Iranista on pidetty yllättävänä. Iran on taistellut al-Qaidaa vastaan muun muassa Irakissa.

New York Timesin lähteiden mukaan al-Masri oli muodollisesti kiinniotettuna Iranissa. Hän sai kuitenkin liikkua vapaasti. ja hänet surmattiin autoonsa Teheranissa. Iskussa kuoli myös al-Masrin tytär, al-Qaidan perustajan Osama bin Ladenin pojan Hamza bin Ladenin leski.

Iranin tiedetään pidättäneen joitakin al-Qaida johtajia ja käyttäneen heitä vankienvaihdoissa. On myös väitetty, että Iran ajoittain on ollut yhteistyössä al-Qaidan ja muiden sunnitaustaisten ryhmien kanssa.

Vuoden 1998 lähetystöiskujen suunnittelija

Egyptissä 1963 syntynyttä Al-Masria pidetään yhtenä al-Qaidan perustajista (siirryt toiseen palveluun) . Yhdysvaltain mukaan hänellä oli keskeinen rooli vuoden 1998 Kenian ja Tansanian terrori-iskuissa, jotka kohdistuivat Yhdysvaltain suurlähetystöihin.

Iran kertoi aiemmin, että Teheranissa tapettu mies oli libanonilainen professori Habib Daoud, joka oli shiiamuslimien Hizbollah-liikkeen jäsen. New York Timesin mukaan Libanonista ei löydy tietoja Habid Daoud -nimisestä professorista, eikä tämän nimisen henkilön kuolemasta ole raportoitu. Israel ja Yhdysvallat eivät virallisesti ole kommentoineet tapahtumia.

Iranin ulkoministeriön mukaan New York Timesin juttu ei pidä paikkaansa. Ministeriön mukaan Iranin maaperällä ei ole al-Qaidan "terroristeja".
08.35 Juttua päivitetty Iranin kommenteilla.
Lähteet: Reuters, AP

# data[].attributes.attachment_link.title
New York Times: Al-Qaida-johtaja surmattiin Teheranissa

# data[].attributes.attachment_link.description
New York Timesin mukaan Israelin agentit tappoivat Abu Muhammad al-Masrin. Iranin ulkoministeriö on kiistänyt jutun tiedot. Terroriverkosto al-Qaidan kakkosmieheksi luonnehdittu Abdullah Ahmed Abdullah, joka tunnetaan taistelijanimellä Abu Muhammad al-Masri, on tapettu kertoo New York Times (siirryt toiseen palveluun) -lehti. Yhdysvaltalaisiin tiedustelulähteisiin perustuvan uutisen mukaan Israelin lähettämät agentit ampuivat al-Masrin elokuussa Teheranissa.