# data[].attributes.headline
В'ячеслав Моловов

# data[].attributes.body
В'ячеслав Моловов

# data[].attributes.attachment_link.title
Молотов В ячеслав Михайлович svetlana molotova - Google Search

# data[].attributes.attachment_link.description
pdf leon trotsky khrushchev soviet union vyacheslav molotov russia reading foreign minister epdf

# data[].attributes.headline
Йосип Сталін

# data[].attributes.body
Йосип Сталін

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Сталін Йосип Віссаріонович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У Вікіпедії є статті про інші значення цього терміна: Сталін (значення).

# data[].attributes.headline
Закон "Про п'ять кол

# data[].attributes.body
Закон "Про п'ять колосків"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Голодомор np.pl.ua

7 серпня 1932 року з'явилася спільна постанова Центрального виконавчого комітету і Раднаркому СРСР "Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації за зміцнення суспільної (соціалістичної) власності", відомий у народі як "закон про п'ять колосків". Авторство постанови приписують особисто Сталіну.

Злочинна політика "колективізації" почалася ще в середині 20-х. Людей позбавили права власності на землю. Паралельно розкручувався маховик т. зв. "розкуркулення", спрямованого на знищення всіх, хто саботував вступ до колгоспів. За кілька років колгоспників перетворили на рабів у найгірших традиціях кріпосного права, що, зрештою, завершилося Голодомором 1932-1933 років.

Фото: 1930-1934. Поняті у дворі селянина при пошуку хліба у Гришинському р-ні Донецької обл. Армія.Inform

Сумнозвісний Закон "про п'ять колосків" став передвісником Голодомору. Він передбачав за розкрадання колгоспного майна (а таким вважалися навіть кілька колосків, які перезимували під снігом на полі) розстріл на місці та конфіскацію майна. За наявності пом'якшуючих обставин, покарання - 10 років ув'язнення в таборах.

Амністія заборонялася.

І це при тому, що за тодішнім законодавством навіть навмисне убивство каралося ув'язненням до 10 років. А за крадіжку чужого майна давали до трьох місяців примусових робіт.

Існувала також таємна інструкція (13 вересня 1932 р.) до постанови про порядок застосування положень. Зокрема, ставилося завдання: щодо "куркулів" застосовувати лише розстрільні статті. Хоча аналіз кримінальних справ засвідчує, що 83% засуджених становила селянська біднота.

Закон "про п'ять колосків" не мав прецедентів у світовій історії. В тогочасних умовах він фактично забороняв людям розпоряджатися їжею.

"Закон про 5 колосків" у газеті "За соціалістичне постачання" УІНП

Закон передбачав за розкрадання колгоспного і кооперативного майна "розстріл із конфіскацією всього майна і з заміною за пом'якшувальних обставин позбавленням свободи на термін не нижче 10 років теж із конфіскацією всього майна".

Українці опинилися у смертельній пастці: фантастичні плани хлібоздачі (конфіскації зерна) прирікали селян на голодну смерть. Будь-які спроби врятуватися і приховати продукти загрожували конфіскацією всього їстівного (за невиконання хлібоздачі) або розстрілом.

"Продзагони" забирали у селян не лише хліб, але будь-які продукти.

У містах заборонялося продавати хліб селянам. Їх не наймали на роботу на промислові підприємства, їм забороняли переходити або переїжджати в Росію. Загороджувальні загони на кордонах з Польщею та Румунією розстрілювали втікачів.

Українські села наповнилися партійними активістами та "буксирними бригадами" для обшуків і конфіскації харчів. Почали з'являтися "чорні дошки". Так було запущено механізм масового вбивства українських селян штучно спланованим голодом.

Водночас підрозділи ДПУ провели масштабну кампанію "очищення" України від "петлюрівців" і "українських націоналістів" - в Україні у 1933 р. було арештовано більше людей, ніж у часи Великого терору.

За інформацією, оприлюдненою в 1988 році радянською газетою "Правда", за неповні 5 місяців після прийняття Закону "про п'ять колосків", за його статтями було засуджено 54 645 осіб. З них 2110 - до страти.

Карали і дітей, які намагалися знайти хоч якусь їжу.

Будь-яка згадка про Голодомор знищувалася.

Закон діяв до 1947-го, за ними засуджували людей також під час голоду 1946-1947 років. Хоча пік застосування кривавого закону припав саме на 1932-1933 роки.

Як наслідок, жертвами Голодомору-геноциду 1932-1933 років стали кілька мільйонів українців. Тоді як СРСР продовжував експортувати зерно за кордон (у 1932-му - 1,73 млн. тонн, у 1933-му - 1,68 млн. тонн; у наступні роки більший показник було досягнуто лише в 1938-му). Цього цілком би вистачило, аби нагодувати всіх голодуючих. До всього, купи зерна і картоплі, зібрані на залізничних станціях для вивезення в Росію, нерідко гнили просто неба.
За матеріалами Українського інституту національної пам'яті Читайте також: "З чого ж ти живеш? Чого не вмираєш?": Голодомор 1932-1933 років у спогадах і автентичних документах

# data[].attributes.attachment_link.title
Сталінський "закон про 5 колосків": 83% засуджених до страти були найбіднішіми селянами

# data[].attributes.attachment_link.description
7 серпня 1932 року з'явилася спільна постанова Центрального виконавчого комітету і Раднаркому СРСР "Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації за зміцнення суспільної (соціалістичної) власності", відомий у народі як "закон про п'ять колосків". Авторство постанови приписують особисто Сталіну. Злочинна політика "колективізації" почалася ще в середині 20-х. Людей позбавили права власності на землю.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мертві люди на вулиці Харкова, 1932р.

Другий за хронологією Голодомор стався через одинадцять років після 1921 року. За соціально-демографічними наслідками він виявився найтрагічнішим, а за методами та формами творення перевершив усі Голодомори в Україні у ХХ столітті.

Хлібозаготівлі, враховуючи їх обов'язковість та карально-репресивний механізм виконання, виявилися однією із фіскальних форм натурально-продуктових повинностей українських селян і стали головною причиною жахливої трагедії Голодомору.

У липні 1932 р. на конференції ЦК КП(б)У у Харкові було визначено затверджені московським центром розміри хлібопоставок з урожаю 1932 р. у розмірі 356 млн пудів. Новий план був непосильний для все більше деградуючого сільського господарства. Від червня до жовтня 1932 р. з колгоспів та одноосібників вдалося зібрати тільки 136 млн пудів хліба. Станом на 5 жовтня того ж року з 23 тис. 270 колгоспів виконали план тільки 1 тис. 403 колгоспи.

З мізерного збору зернових у 1932 р. в Україні вилучили 52 %, внаслідок чого виникла криза сільськогосподарського виробництва. "Боротьба за хліб", яку ініціював В. Молотов та Й. Сталін, перетворилася на війну проти селян. Запопадлива партноменклатура вимагала абсолютного виконання плану хлібозаготівель до 10 грудня, запроваджуючи всілякі репресії.

Голодні селяни залишають село і йдуть до міста шукати хліб

Жовтневий візит Молотова в Україну виявився "переломним". Він вимагав від партійних організацій активної "боротьби за хліб", а від колгоспників - "виконання своїх першочергових зо бов'язань перед пролетарською державою". 9 листопада 1932 р. Наркомюст УСРР та Генеральна прокуратура розіслали вказівки місцевим судовим органам, щоб вони забезпечували стягнення хліба із селян.

11 листопада 1932 р. Раднарком УСРР видав інструкцію "Про організацію хлібозаготівель в одноосібному секторі", яка озброїла місцеві органи влади нормативним документом. Відповідно до цього документу дозволялося застосовувати репресії, чинити свавілля та знущання над селянами, які не "виконують своїх зобов'язань". Селян-одноосібників штрафували, позбавляли земельного наділу, садиби, виселяли поза межі району та області, конфісковували майно. Держава не дбала про селян, вважала їх "во рожим елементом", забороняла торгувати, не видавала кредиту, насіння.

18 листопада 1932 р. ЦК КП(б)У видав постанову "Про заходи по посиленню хлібозаготівель", положення якої виходять за межі політичного рішення. В основних статтях Конвенції ООН від 9 грудня 1948 р. йдеться про те, що положення цієї постанови створили умови, несумісні з виживанням, що відповідає поняттю геноцид.

Партійна постанова зобов'язувала радянські органи влади "негайно заборонити будь-які витрати всіх натуральних фондів, створених в колгоспах, повністю припинити видачу будь-яких натуравансів у всіх колгоспах, що незадовільно виконують план хлібозаготівель", організувати повернення хліба, виданого для громадського харчування, вилучити в окремих колгоспників та одноосібників, украденого ними зерна під час жнив. У колгоспах, які не виконували плану хлібозаготівель, влаштовували публічний обмолот зернових з присадибної ділянки колгоспника, зараховуючи її як видачу на трудодні. Крім перелічених заходів пропонувалося занесення колгоспів на "чорну дошку", коли відбувалася продовольча та комунікаційна ізоляція колгоспників у селах. "Чорні дошки" як система примусових заходів і соціальної ізоляції населення належали до карально-репресивного арсеналу партійно-радянських органів влади, спрямованих проти "злісних утримувачів хліба".

Охорона зерна від голодних селян

Шість перших експериментальних сіл, занесених на "чорну дошку", стали випробувальним майданчиком сталінської зброї масового фізичного знищення за національною ознакою. Понад 30 тис. українських селян перших шести сіл опинилося в резервації. Згодом майже все сільське населення України було приречене на "чорні дошки": колгоспи 82-х районів України відчули на собі їх руйнівний вплив, а це майже четверта частина адміністративних районів республіки, тобто 5 млн сільського населення.

20 листопада 1932 р. Раднарком УСРР, виконуючи партійне рішення, видав постанову "Про заходи до посилення хлібозаготівель". Відповідно до цієї постанови партійно-радянський тандем засвідчив початок антигуманної акції, яка мала виразні ознаки геноциду.

Жовтнево-листопадовий наступ 1932 р. проти українських хліборобів, керований В. Молотивим за вказівкою Й. Сталіна та консультативної підтримки Л. Кагановича, спричинив апогей голодомору 1933 року. Свавілля судових органів, уповноважених, голів та активістів сільських рад, забезпечене партійними директивами та інструкціями Наркомюсту, не мали меж.

Для "успішного" завершення хлібозаготівель почали застосовувати так звані загороджувальні загони навколо українських сіл і на залізницях, які унеможливлювали перевезення "хлібонасіння".

Голод розпочався восени 1931 р., а протягом 1-ї пол. 1932 р. набув виразних ознак Голодомору, охоплюючи все більшу кількість районів. Протягом січня-липня 1933 р. територією Голодомору стали усі області УСРР та райони Молдавської АСРР. Жертвами Голодомору стали українські селяни, які переважа ли в сільських районах УСРР. Від голоду страждали також етнічні меншини, які компактно проживали в Україні. Жертвами голоду виявилися не лише померлі, а також ті, які лежали опухлими, хворіли висипним та черевним тифом, дизентерією, шлунковими отруєннями, малярією. Смертність від голоду була масовою. Значна категорія людей, особливо діти віком до одного року, а також особи похилого віку помирали відразу. Певна група помирала від тифу - до 20% хворих. Решта гинула від різних хвороб. Загалом під час Голодомору 1932-1933 рр. Україна втратила померлими від 3,5 до 5 млн осіб.

Голодні діти на вулиці, 1932 р.

Під час трагедії голоду держава вдалася до масового вилучення золотого запасу у населення за допомогою створених філіалів системи "Торгсину", де були встановлені завищені ціни на хліб. Голодний 1933-й рік вирізнявся ваговими показниками заготовленого золота. Якщо протягом 1932 р. "Торгсин" купив в обмін на хліб 21 т., то у 1933 р. - 44,9 т. побутового золота.

Політика заготівель хліба і золота, основним чинником яких стала торгівля борошном за валюту, мала єдину мету - мобілізацію валютних цінностей. Селяни, одержавши в приймальних пунктах квитанції, ордери, бони, поспішали до магазинів "Торгсину". В обмін на золото купували переважно борошно, крупу, цукор, жири.

Хлібозаготівлі та золотозаготівлі відбувалися за принципом рознарядки, які вирізнялися небувалим цинізмом та зухвальством конкретних виконавців. За торсинівську валюту держава придбала обладнання для 10 "велетнів" перших сталінських п'ятирічок: Горьківського автозаво ду, Сталінградського, Челябінського та Харківського тракторних заводів, Уралмашу, Кузнецькбуду, Магнітбуду, Дніпрогесу.

Спалах людоїдства в Україні припадає на весну - поч. літа 1933 року. Поїдання людей були зафіксовані в усіх областях УСРР. В українських селах у 1933 р. зникли коти та собаки, яких з'їли го лодні селяни. Голодний психоз і тривале недоїдання спричинили мутацію моралі. Селяни-канібали втратили людський облік.

Померлі з голоду, 1932-1933 рр.

Найвразливішою соціальною групою сільського населення, яка масово помирала від голоду, були діти. Вони помирали, тому що належали до категорії "непрацездатних". Першими відчули кістляву ходу Голодомору діти інтернатних установ 180-ти районів УСРР, які зняли з централізованого продовольчого постачання. Смертність дітей в українському селі стала причиною неповноцінного навчального року.

Голодомор став наслідком терористичної діяльності комуністичного режиму, який штучно створив умови існування, несумісні з життям, тому радянська соціально-економічна політика тих років мала виразні ознаки геноциду. Примусові хлібозаготівлі, "червоні валки", "червоні толоки", "чорні дошки", натуральні штрафи, "хлібозаготівельні глибинні пункти", "конвеєрний метод", позбавлення житла, присадибної землі, унеможливлення пересування та інші форми терору (розкуркулення, депортації, ув'язнення, розстріли) розкривають далеко неповний перелік репресивних дій зі свідомою мотивацією масового вбивства великих груп людей.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
територія терору - пересильна тюрма № 25

# data[].attributes.attachment_link.description
Мертві люди на вулиці Харкова, 1932р. Другий за хронологією Голодомор стався через одинадцять років після 1921 року. За соціально-демографічними наслідками він виявився найтрагічнішим, а за методами та формами творен­ня перевершив усі Голодомори в Україні у ХХ столітті. Хлібозаготівлі, враховуючи їх обов'язковість та карально-репресивний механізм виконання, виявилися одні­єю із фіскальних форм натурально-продуктових повинностей українських селян і стали головною причиною жахливої трагедії Голодомору.

# data[].attributes.headline
Охорона зерна від го

# data[].attributes.body
Охорона зерна від голодних селян

# data[].attributes.headline
Мертвііі  люди на ву

# data[].attributes.body
Мертвііі  люди на вулиці Харкова

# data[].attributes.attachment_link.title
ГОЛОДОМОР - фільм "Голод Нації". Моторошна ПРАВДА про геноцид в УКРАЇНІ [2019]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Голос Америки. Українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Гіркі жнива" про Голодомор в Україні покажуть у 45-ти країнах світу. Відео

# data[].attributes.attachment_link.title
MOTANKA - Verba (Official Video) | Napalm Records

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор 1932-1933. Пам'ятаємо

# data[].attributes.attachment_link.description
Цим подкастом Укрінформ вшановує 87-мі роковини голоду й геноциду в Україні, відомого як Голодомор, коли умисне створення радянською владою умов, несумісних із життям, за кілька місяців 1932-1933 років в Україні загинули мільйони людей (за різними оцінками, голодом закатовано понад 7 мільйонів українців). День пам'яті жертв голодомору вшановується в нашій країні у четверту суботу листопада.

# data[].attributes.headline
Вірш пам'яті жертв голодомору

# data[].attributes.subject
Вірш пам'яті жертв голодомору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
" Давно не писала Вам, бо на радісні теми не пишеться, а про погане намагаюся не думати. І взагалі намагаюся поменше думати...

День сьогоднішній будив спогади-розповіді людей, яких знала, які пам'ятали не з чужих слів оті далекі голодні роки.

Хіба словами передасиш той жах, який вражає свідомість. Спершу думала, що недоречно відсилати вірші після чорної дати, проте вирішила, що на цю тему ніколи не пізно говорити, бо...

... історія нас горем вчить,
Щоб не забулось незабутнє.
Бо там, де пам'ять не мовчить,
Там щастям повниться майбутнє.

***
...Щоб у ранки і теплі, й холодні
Не ішли шикуватись хрести,
Щоб не плакали душі голодні,
Свічку-пам'ять свою захисти.

***
...Ніде нехай такого більш не буде!
Хай день новий життя несе нове.
Вклонімось низько сонцю й хлібу, люди!
В достатку Україна хай живе!

З повагою Наталія Погребняк.
Благословінь Господніх Вашому дому".

Сторінка зі щоденника 1933 року

...Останню сльозу проковтнула -
Вечерю солону сумну -
Ще вчора... Сьогодні?.. Забула,
Бо тричі вертала зі сну...

А сонце повзе винувато
До сховку від зору людей...
Із нього все золото знято
Печаллю голодних очей.

Знов сон обійма... Чи що інше
Висмоктує сили бажань.
Життя від безпам'ятства гірше!..
Де горя народного грань?!

Ще й сутінки лізуть у хату
Страхами із темних кутків:
- Нікого не можна впускати,
Бо ніч - то притулок катів...

Простіть, неоплакані душі,
Що нехтуєм звичай батьків...
Простіть, покоління грядущі,
З майбутніх щасливих років...

Нас лихом хотіли зігнути,
Убозтвом голодних умів...
До рабства серця навернути?!
Хто право їм дав?! Хто посмів

Насильно народ побороти,
Що жив понад тисячу літ?..
Хоч станем в ряди до голоти,
Не зрадимо батьківський рід!

З малої надії-зернини
Розквітне зоря вікова.
Не згасне ім'я України,
Допоки в нас пам'ять жива!

Уроки історії
(диптих)
1.
Чому сумує, плаче дзвін
І біль сердець в одне єднає?
Що розповісти хоче він,
Про що сьогодні нагадає?

Тривожні спогади ураз
Свічки очима розіп'яли,
Немов з минулого до нас
Вони із докором казали:

- Хто відповість за ту біду,
Що голодом людей косила,
Що в Україні не одну
Убила гордість, пісню, силу?

Не встануть свідки із могил.
Вони й тоді не говорили,
Бо голод їх позбавив сил...
А за селом росли могили...

Встає історія з пітьми,
Словами фактів промовляє
І хоче, щоб судили ми,
Бо заповіт від мертвих має.

Вона бідою, горем вчить,
Щоб не забулось незабутнє,
Бо там, де пам'ять не мовчить,
Там щастям повниться майбутнє.

2.
Сонце мружиться сліпуче:
День приходить неминуче.
Після теміні і тиші
Дні стають усе страшніші,
Бо вони, безжальні й вперті,
Все нові приносять смерті

В те село, де щебетало
Малюків колись чимало
І рясніли там піснями
Вечори. І весіллями
Осінь кликала до хати
Молодяток привітати
Та добра їм побажати
На літа усі. Багаті
Щоб вони були й щасливі,
Щоб врожай на власній ниві
Ніс достаток їм щороку.
Щоб жили вони нівроку!..

Це колись було, а нині
Голод бродить по країні...
Небо плаче, вітер свище...
Не село це - кладовище...
Мов до смерті на ігрище
Зграя воронів все нижче
Опускається поволі...
Йде у гості до недолі...

Там, де жито колосилось,
Люте горе оселилось,
А у стернях серед поля
Смерть блукає... Божа воля
Чи була на те, щоб душі
Залишались всюдисущі:
Без молитви і без ями?..
Щоб страшними вечорами
Йшли ярами, між хатами
Їхні тіні вслід за нами
Милість родичів шукати,
Власних поминок благати?..

Ось вони вже біля діда,
Що за пару грамів хліба
День при дні тіла хоронить.
І його вже не обходить,
Чи старі це, чи малята...
Жалість вся його відтята,
Мов сокирою, "ділами"...
Дід ховає всіх без тями...
- Мо', на возі хтось ще дише?!.
Порятуй його скоріше!..
Дай скориночку їм ласу -
До життя додай ще часу.
Хай цей світ побачать знову...
Як не хліба, дай полову -
Провіант для конячини.
Хоч зернинку для людини
Відірви від худобини!..

Вечір вихором гуляє,
Смерті дід "оброк" збирає.
Той помер, а той конає...
- Всіх беру, - часу немає...
Швидше б день минав триклятий,
Щоб "зарібок"-хліб цей дати
Онучатонькам дрібненьким,
Що зосталися без неньки.
А чи живі в ріднім домі?..
Їхні долі невідомі
Ні старому, ні малому...
Дід жене від воза втому,
Бо ж в селі він найміцніший.
Хто ж ховатиме? Хто інший
Знов від хати і до хати
День при дні піде питати:
- Гей! Живий хто?! Відгукніться!..
Меркне дідова зіниця
Чи від втоми, чи від болю?
Дід кляне задовгу долю
І підгонить худобину:

- Швидше! Ніч... Бо й я загину...

Свічка-пам'ять
Пам'яті жертв голодомору

Знов прокинулись ранки холодні.
Дощ хрестами в сніжинках застиг.
Поминаючи мертвих сьогодні,
Ми рятуєм майбутнє живих.

День жалю... День скорботи, печалі
Запалив нашу пам'ять. Свічки -
Це ті душі, листочки опалі,
Хто став тінню в голодні роки.

Без притулку у храмі Господнім,
Поміж хвилями Лети-ріки
Стогнуть душі, бо в серці народнім
Проросли забуття колючки.

Полікуймо свічею-зорею
День минулий. Згадаймо усіх,
Хто любов'ю живою своєю
Поділитися з нами не встиг...

Щоб у ранки і теплі, й холодні
Не ішли шикуватись хрести,
Щоб не плакали душі голодні,
Свічку-пам'ять свою захисти.

Пам'ять серця

Зворушує мелодія скорботи.
В уяві 33-ій постає.
Незримий відчуваю дотик
Трагедії, що всі думки снує.

Щаслива, бо не бачила я лиха,
Не бачила, як просто на очах
Від голоду вмирає тихо-тихо
Дитя мале у мами на руках.

А смерть-сновида знов людей чатує,
Тенета розставляє смертні скрізь.
Нещадний голод селами лютує,
Вмивається в гіркому морі сліз.
Давно не чути голосу людського,
Ні кішки, ні собак нема ніде.
Горобчики цвірінькають довкола,
Та око зголодніле їх знайде...

- У чому винні Ви, старенька мати?
- Чому голодне стихло немовля?
Хто відповідь правдиву зможе дати?
Лиш пам'ять серця з болем промовля:

- Могли б вони ще жити і творити,
Вітчизну прославляти у віках.
Та голод неможливо припинити,
Якщо він "запланований в верхах".

Ніде нехай такого більш не буде!
Хай день новий життя несе нове.
Вклонімось низько сонцю й хлібу, люди!
В достатку Україна хай живе!

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ інші вірші автора:

Молитва за Україну. "Відпусти нам, о Боже, провини, Збережи, захисти Україну"

Вірші про АТО

Вірші до Дня державного прапора та Дня Незалежності України

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші пам'яті жертв голодомору

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші пам'яті жертв голодомору

# data[].attributes.attachment_link.description
" Давно не писала Вам, бо на радісні теми не пишеться, а про погане намагаюся не думати. І взагалі намагаюся поменше думати... День сьогоднішній будив спогади-розповіді людей, яких знала, які пам'ятали не з чужих слів оті далекі голодні роки. Хіба словами передасиш той жах, який вражає свідомість.

# data[].attributes.headline
 Він був спланований, оскільки вилучення зерна, картоплі, бобових призвів до  повного зубожіння. Запровадження чорних дошок, закон "Про пять колосків" - цілеспрямовані акції, які не мали б бути в час голодування населення.

# data[].attributes.subject
 Він був спланований, оскільки вилучення зерна, картоплі, бобових призвів до  повного зубожіння. Запровадження чорних дошок, закон "Про пять колосків" - цілеспрямовані акції, які не мали б бути в час голодування населення.

# data[].attributes.headline
Спогади. Жива пам'ят

# data[].attributes.body
Спогади. Жива пам'ять

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал «Дитинець»

# data[].attributes.attachment_link.title
Голод 32-33-го років  - геноцид українського народу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чорна дошка в експозиції Лебединського історико-краєзнавчого музею

" Чо́рні до́шки" були адміністративно-репресивним засобом колективного покарання, переважно використовуваним в Україні. Режим "чорних дощок" став одним із механізмів Голодомору, що був актом геноциду. Згідно з цим режимом, ЦК КП(б)У обкоми та райкоми партії вносили цілі райони, населені пункти, колгоспи, сільські ради на так звані "чорні дошки", що призначало блокування їх спецзагонами та військами, заборону виїзду населення за межі цих територій та вилучення всіх харчів, а також заборону торгівлі.

Режим "чорних дощок" присвоювався комуністичним режимом населеним пунктам та районам, які чинили опір примусовій колективізації та масовим актам беззаконня влади. Цей режим передбачав повне вилучення харчових продуктів у мешканців села чи цілого району, що призводило до голодної смерті громадян. Також, в рамках "чорних дощок", ускладнювався виїзд по хліб до інших регіонів, позбавлення їжі безробітних і дозоване харчування зайнятих на польових роботах колгоспників. Однією з форм і методів так званої хлібозаготівлі було введення цього режиму в дію.

Також до "чорної дошки" заносили колективи МТС, ліспромгоспи, працівників районних установ (навіть юридичних консультацій, які не мали відношення до сільського господарства), окремих колгоспників за різні причини, такі як відмова працювати, неповинність до праці та інше. "Чорні дошки" стали універсальною зброєю, спрямованою проти всіх мешканців села, використовуваною з метою контролю та пригнічення населення.

Поняття "чорна дошка" існувало з часів Російської імперії. Щоправда, було поширено переважно у навчальних закладах.

Так, 1840-1844 роках у Першій Київській гімназії імена учнів за гарні успіхи у науках записувались на червоній дошці, за одиниці - на чорній. Нічого дивного, що це поняття почали вводити в життя радянського народу й більшовики: воно було образне й ефективне. Але вони робили це не з початку тридцятих років (так би мовити, вже "за Сталіна"), а з початку двадцятих. 26 грудня 1922 року в органі ЦК Всеросійського союзу робітників хіміків "Рабочий-химик" з'явилось повідомлення "На черную доску!" Тут ішлося про те, що на загальних зборах робітників і службовців Краснодарського заводу 30 жовтня 1922 року обговорювали питання про святкування п'ятої річниці "жовтневої революції". Раптом слова попросив якийсь Плаксін. Він сказав, що брати участь у святкових заходах не збирається, оскільки це суперечить його переконанням (свято-бо влаштовують комуністи). Збори ухвалили негайно викинути його з заводу та взагалі членів спілки і "занести гр. Плаксина на черную доску".

Відомо, що центр визвольної боротьби на Херсонщині в 1917- 1923 рр. с. Варварівка був занесений на "чорну дошку" в 1922 році.

За період Голодомору 1932-33 років термін "занесення на чорну дошку" отримав друге дихання та інший зміст: процедуру занесення на "чорну дошку" офіційно визнали як репресивний захід.

Фактично режим "чорної дошки" зводився до створення на території УСРР резервацій з умовами, несумісними з життям.

"Чорна дошка" у газеті "Під прапором Леніна" № 150 від 1 січня 1933 - чорний список і карні заходи. В селі Піски Баштанського району від голоду померло більше 600 людей.

Посутньою прикметою Голодомору 1932-33 було занесення того чи іншого села на чорну дошку "за злісний саботаж хлібозаготівель". 6 грудня 1932 року Раднарком і ЦК КП(б)У ухвалили рішення "занести на чорну дошку" кілька сіл - по два на Дніпропетровську, Харківську та Одеську області. Це означало:

"припинити довіз товарів до цього села, припинити всіляке кредитування, провести дотермінове стягнення кредитів і інших фінансових зобов'язань, перевірити та очистити через органи РСІ кооперативний і державний апарат від чужих і ворожих елементів і перевірити, очистити колгоспи цього села, вилучивши контрреволюційні елементи - організаторів зриву хлібозаготівель".

На ділі це означало централізовану військову операцію проти цивільних людей, яка закінчувалася убивствами, мародерством, руйнуванням осель.

2 грудня 1932 року Наркомзем звітував про виконання урядових постанов із хлібозаготівель, зазначено, що у Вінницькій області на "чорну дошку" занесено усі села та колгоспи Брацлавського, Липовецького, Любарського, Немирівського, Станіславчицького, Чуднівського, Хмельницького, Тульчинського районів, крім них ще 44 колгоспи та 42 села; у Чернігівській області 13 колгоспів, 38 сіл; у Донецькій області 12 колгоспів, 6 сіл, дві сільські ради; у Дніпропетровській області 228 колгоспів у 44 районах; у Київській 51 колгосп у 48 селах 19 районів; у Харківській області 23 колгоспи в 16 селах 9 районів; в Одеській області 12 колгоспів у 9 районах, в АМСРР два колгоспи та одне село. Того ж дня облвиконкоми порушили клопотання про занесення сіл на всеукраїнську "чорну дошку": у Вінницькій області 5 сіл, у Київській 12, в Одеській 4.

4 грудня "Вісті" ВУЦВК опублікували статтю, "Чистка сільпарторганізацій почалася", де зазначено, що в Солонянському районі Дніпропетровської області з 29 сільрад "до дня Жовтневих свят записано на чорну дошку 17", які виконали від 6 % до 15 % плану.

6 грудня 1932 - постанова РНК УСРР та ЦК КП(б)У - "за зрив плану хлібозаготівель і злісний саботаж, що його організували куркульські й контрреволюційні елементи, занести на „чорну дошку" такі села": с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області; с. Гаврилівка Межівського району; с. Лютенька Гадяцького району Харківської; с. Кам'яні Потоки Кременчуцького району; с. Свято-Троїцьке Троїцького району Одеської; с. Піски Баштанського району.

Інститут "чорних дощок" існував майже винятково на територіях СРСР, заселених українцями ( УСРР, Поволжя, Кубань, Сірий Клин у Казахстані, Донщина). Зокрема крім УСРР цей режим широко застосовувався на Кубані. 1 листопада 1932 р. Л. Каганович "наставляв" місцевих активістів на виконання хлібозаготівельних завдань, вимагав рішучих дій проти саботажників, заперечив будь-які розмови про зменшення плану, навіть виявив диверсійну діяльність з боку голодних українців, які поширювали "куркульські настрої" і розповідали про голод. "Безсумнівно, - наголошував Л. Каганович, - серед прибулих з України були організовані групи, які ведуть роботу, особливо на Кубані, де українська мова. До колгоспів не можна підходити ідеалістично, по-народницькому. Що треба робити? Оголосити на чорну дошку 3~5 станиць, у яких заборонити торгівлю, провести чистку, провести кілька процесів з оприлюдненням у пресі. У 31 провідний район уповноваженими направити відомих людей - членів бюро крайкома, КК, КВКа. Поширити чутки про переселення з Півночі на кубанські землі селян, які краще будуть обробляти кубанські родючі землі". Це лягло в основу доказової бази вчених та криміналістів як одна з ознак цілеспрямованого геноциду українського народу, який не оголошувався офіційно, але впроваджувався де-факто. Прикладом офіційного оголошення може бути телеграма від 23 листопада 1932 року голови ЦКК КП(б)У В. Затонського С. Косіору про застосування репресій у Макарівському районі Київської області. Особисто пропонував провести чистку районної парторганізації та занести на "чорну дошку" села Наливайківка і Фасова.

Натомість у російській історіографії цей факт заведено приховувати під суто географічним поняттям - "голод в земледельческих районах СССР", виводячи за дужки хто ж саме проживав і гинув у цих регіонах. Також в російських джерелах меншою мірою або взагалі заперечуються жертви серед українського населення, роблячи наголос на існуванні інституту чорних дощок в окремих областях РРФСР.

Перелік населених пунктів України занесених на "Чорні дошки" у 1932-1933 роках опубліковано на офіційному вебсайті Українського інституту національної пам'яті з посиланнями на документальні джерела інформації.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорна дошка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
" Чо́рні до́шки" були адміністративно-репресивним засобом колективного покарання, переважно використовуваним в Україні. Режим "чорних дощок" став одним із механізмів Голодомору, що був актом геноциду. Згідно з цим режимом, ЦК КП(б)У обкоми та райкоми партії вносили цілі райони, населені пункти, колгоспи, сільські ради на так звані "чорні дошки", що призначало блокування їх спецзагонами та військами, заборону виїзду населення за межі цих територій та вилучення всіх харчів, а також заборону торгівлі.

# data[].attributes.body
Голодомор

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Голодомо́р 1932-1933 років - акт геноциду українського народу, організований керівництвом ВКП(б) та урядом СРСР у 1932- 1933 роках шляхом створення штучного масового голоду. Голодомор відбувався через колективізацію в Україні й на Кубані у великих масштабах: від десятки загиблих в 1932-му, до мільйонів в 1933-му роках. Голодомор тривав в контексті Голоду в СРСР (1932-1933).

В 1932-1933 роках в Україні й на Кубані, на відміну від інших регіонів СРСР, де від голоду також загинуло чимало людей, голод був актом геноциду, оскільки він був навмисне спрямований проти української нації як такої. У 2010 році апеляційний суд міста Києва постановив, що Голодомор викликаний свідомими і цілеспрямованими заходами вищого керівництва Радянського Союзу й Української СРР на чолі зі Сталіним, розрахованими на придушення українського національно-визвольного руху і фізичного знищення частини українських селян.

Консенсус науковців щодо кількості жертв змінюється з отриманням нових документів та їх аналізом. За оцінками демографів, загальна кількість жертв Голодомору становить від 2,6 до 3,9 млн, або від 3,5 до 5 млн осіб в Українській РСР. У 2013 році Інститут демографії та соціальних досліджень імені М. В. Птухи НАН України провів міжнародну наукову конференцію на тему Голодомору і Голодів в УРСР, де були опубліковано оцінки демографічних втрат внаслідок голоду 1932-1933 років: "надмірна кількість смертей" населення України становила 3 млн 917,8 тис. осіб, Росії - 3 млн 264,6 тис., Казахстану - 1 млн 258,2 тис. осіб, сумарно по всій території СРСР - 8 млн 731,9 тис. осіб. Відносні втрати від голоду 1932-1933 років були найвищими в Казахстані - 22,42%, в Україні - 12,92%, в Росії - 3,17%, в середньому по СРСР - 5,42%. Всесвітній конгрес дослідників Голодомору-геноциду українців 7.11.2023 підвів підсумки дослідженням кількості знищення українців під час Голодомору 1932-1933 років - 10,5 мільйонів.

Спланована конфіскація врожаю зернових та усіх інших продуктів харчування у селян представниками радянської влади впродовж Голодомору 1932-33 років безпосередньо призвела до вбивства селян голодом у мільйонних масштабах, при цьому радянська влада мала значні запаси зерна в резервах та здійснювала його експорт за кордон під час Голодомору, забороняла та блокувала виїзд голодуючих поза межі Української СРР, відмовлялася приймати допомогу для голодуючих з-за кордону. Попри те, що дії представників сталінської влади, які спричинили смерть людей голодом, кваліфікувалися згідно з нормами тогочасного радянського кримінального законодавства як вбивство, причини цього масового злочину ніколи в СРСР не розслідувалися та ніхто з можновладців, причетних до злочину, не поніс покарання при тому, що навіть найвище керівництво СРСР знало про факти загибелі людей від голоду.

Упродовж десятиліть масове вбивство людей штучним голодом не лише навмисно замовчувалося радянською владою, а й взагалі заборонялося про нього будь-де згадувати.

Термінологія

Голодомор - дослівно морити голодом, виморювати, виголоджувати; мор ( смерть) від організованого голоду. Уперше термін Голодомор згадується 17 серпня 1933 року в чеському часописі "Večernı́k P.L.", який розмістив інформацію - "Hladomor v SSSR". Світова преса використовувала терміни "голод", "Hunger", "Głod", тобто нейтральне філологічне та антропологічне визначення, яке означало "гостру нестачу продуктів харчування у певній місцевості".

У річних звітах німецьких дипломатів за 1932-1933 рр. зустрічалися визначення "Hungerkatastrophe" (голодова катастрофа) та "Hungersterbens" (смерть від голоду, померлі з голоду), "Planierung der Hungersnot" (Планування голодовки), які пов'язували з організованим радянською владою - запланованим, штучним голодом. Термін "голодова катастрофа" був запозичений громадськими об'єднаннями української еміграції Європи та Америки в другій половині 1930-х рр. Його часто застосовували в 1940-1950-х рр. публіцисти, громадські діячі, особливо в 1983 році, коли вшановували пам'ять жертв Голодомору (до 50-ліття трагедії). Згодом у науковій літературі постав його функціональний синонім - геноцид.

Щоб дати означення масовому голоду 1930-х років, очевидці й дослідники використовували різні назви. Роберт Конквест назвав свою книгу "Жнива скорботи", Семен Старів свої спогади - "Страта голодом". Широко вживалося поняття "штучний голод", а також "навмисно організований голод".

У дослідженнях Джеймса Мейса та Роберта Конквеста автори доводять, що Голодомор відповідає загальноприйнятому визначенню геноциду. Після проголошення незалежності України термін Голодомор застосовували письменники, політологи, соціологи, історики. Відповідно до соціологічного опитування, проведеного 2015 року, 80 % громадян України вважають Голодомор геноцидом. 2003 року Український парламент назвав, а 2006 - офіційно визнав Голодомор геноцидом українського народу. Термін Голодомор зафіксований у Законі Верховної Ради України "Про Голодомор 1932-1933 років в Україні" від 28 листопада 2006 р., тому набув статусу юридично-правової категорії. 22 країни офіційно визнали Голодомор геноцидом українського народу. 2010 року судовим розглядом завершилася кримінальна справа за фактом здійснення злочину геноциду. Винними суд визнав сім вищих керівників СРСР та УСРР, а саме генерального секретаря ЦК ВКП(б) Йосипа Сталіна, секретарів ЦК ВКП(б) Лазаря Кагановича та Павла Постишева, голову Раднаркому СРСР В'ячеслава Молотова, генерального секретаря ЦК КП(б)У Станіслава Косіора, другого секретаря ЦК КП(б)У Менделя Хатаєвича, голову Раднаркому УСРР Власа Чубара і констатував, що за даними науково-демографічної експертизи загальна кількість людських втрат від Голодомору становить 3 мільйони 941 тисяча осіб. Також за даними слідства визначено, що втрати українців у частині ненароджених становлять 6 мільйонів 122 тисячі осіб.

Причини й організація Голодомору
Основна стаття: Причини Голодомору

Мапа головних районів голоду в СРСР. Що густіше штрихування - тим сильніше розміри лиха. A - райони споживчої смуги, B - райони виробничої смуги.

Передумови

З відомих на наш час документів (зокрема) випливає висновок про свідому організацію керівництвом Радянської Росії (пізніше - СРСР) винищення голодом саме українців. Голод організовувався на всіх їхніх етнічних землях, а не лише в межах УСРР. Організаційні дії та відкритий грабунок селян, який спричинював голод серед селянства, із застосуванням війська, розпочалися не пізніше 1920 року, із часу, коли Україна була, як зараз відверто пишуть, - "завоевана Красной армией в 1920". І першими організаторами й керівниками цих дій були Владімір Ленін і Лев Троцький.

Селяни здають хліб у Баришівському районі Київської округи, 1930 рік

У 1930 році генсек ЦК ВКП(б) Йосиф Сталін дав поштовх новій хвилі колективізації в СРСР. У квітні того року було прийнято Закон про хлібозаготівлі, згідно з яким колгоспи мусили здавати державі від чверті до третини зібраного збіжжя. Тим часом, внаслідок Великої депресії ціни на сільськогосподарську продукцію на Заході стрімко впали. Радянський Союз став на порозі економічної кризи, адже довгострокових позик йому ніхто не давав, вимагаючи визнати за собою борги Російської імперії. Щоб заробити валюту, було вирішено збільшити обсяги продажу зерна, внаслідок чого хлібозаготівельні плани різко і невмотивовано зростали, з колгоспів забирався майже весь урожай, що мотивувало селян відмовлятися від праці на землі, і породило масову неконтрольовану урбанізацію. Для боротьби із цим явищем у грудні 1932 року в СРСР було запроваджено внутрішні паспорти.

У 1930 році на території морського торговельного порту в Миколаєві збудували найбільший у Європі елеватор для відправки зерна на експорт

На тлі цього продовольче становище українських сіл ставало дедалі важчим. У результаті хлібозаготівель з урожаю 1931 року, що затяглися до весни 1932, в певних сільських районах Української СРР почався голод, унаслідок якого загинуло близько 150 тисяч селян. Він тривав до того часу, поки визрів урожай 1932 року.

З іншого боку, зі збільшенням тиску на селян активізовувався селянський рух опору. Тільки за даними ГПУ, від 20 лютого до 2 квітня 1930 року в Українській СРР відбулося 1716 масових виступів, з яких 15 кваліфікувалися " як широкі збройні повстання проти радянської влади". Вони об'єднували до двох тисяч людей і відбувалися під гаслами: " Верніть нам Петлюру!", " Дайте другу державу!", " Хай живе самостійна Україна!", " Геть СРСР!", " Давайте завойовувати іншу свободу, геть комуну!". У ті часи люди організовувалися як могли, озброювались вилами, лопатами, сокирами, були навіть кінні загони. Натовпи селян зі співом "Ще не вмерла Україна" ліквідовували місцеві органи влади. Партійці й комсомольці втікали. Прикладом таких ситуацій, а також методів боротьби Радянської влади із селянами, слугують документально зафіксовані події у селах Устивиця та Федунка на Полтавщині.

Таким чином, радянське керівництво ставило перед собою дві мети. По-перше, загнати селян у колгоспи і збільшити обсяги хлібозаготівель. По-друге, зламати класовий і національний рух опору, який на хвилях українізації набував обертів.

Початок репресій. "Закон про п'ять колосків"

19 квітня 1932 року Політбюро ЦК ВКП(б) прийняло постанову "про насіннєву позику Україні". Як виняток, позика відпускалась безвідсотково, але з "централізованих ресурсів всередині України". Держава забрала зерно, а потім дозволила використати зерно, зібране в Українській СРР, для потреб Української СРР, не залучаючи зовнішні ресурси. Аж 12 тис. тонн і лише 3 тис. тонн для продовольчої допомоги колгоспникам.

Виїзд червоної валки з хлібом. Колгосп "Хвиля пролетарської революції", Харківська область, 1932 рік

Станом на 17 травня 1932 року в Українській СРР не було запасів борошна, що зафіксовано постановою Політбюро ЦК КП(б)У "Про заходи щодо виконання постанов ЦК ВКП(б) про продовольчу допомогу Україні": з 6,5 млн пудів зерна, відпущених Українській СРР, Політбюро просило завезти 1,5 млн борошном, "зважаючи на повну відсутність в Україні запасів борошна".

Станом на 30 червня 1932 року з більшості районів Української СРР посівний матеріал було вивезено.

Улітку 1932 року Українська СРР мала повернути в рахунок погашення позики 8 млн 250 тис. пудів зерна понад встановлену норму хлібозаготівель.

7 серпня 1932 року з'явилася постанова ВЦВК і РНК СРСР "Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперативів та про зміцнення суспільної (соціалістичної) власності", відома під назвою "Закон про п'ять колосків". Розкрадання майна колгоспів каралося розстрілом, за "пом'якшуючих обставин" - позбавленням волі на строк не менше 10 років. "Законом про п'ять колосків" фактично людям було заборонено володіння їжею.

Михайло Михалевич. Листівка "Хліба!", 1933

За кілька днів до того, 4 серпня 1932 року, Йосиф Сталін, у листі до Лазара Кагановича, повідомляв про повернення проєкту декрету щодо охорони суспільного майна з правками та додатками, надавав вказівку видати його якомога швидше. У пункті третьому запропоновано ОДПУ залучати озброєних осіб для охорони залізничних вантажів (ешелони із зерном) та надавати їм право розстрілювати на місці осіб, які посягнули на розкрадання залізничних вантажів.

11 серпня 1932 року Сталін у листі до Кагановича вимагав направити спеціального листа ЦК ВКП(б) до партійних і судово-каральних органів про застосування закону щодо охорони громадської власності та боротьбу проти спекулянтів. Підкреслював, що "найголовніше зараз - Україна", оскільки справи в Українській СРР дуже погані. Повідомлялося, що в двох областях Української СРР близько 50 райкомів висловилися проти плану хлібозаготівель, визнавши його нереальним. Висловив звинувачення на адресу українських керівників (генерального секретаря ЦК КП(б)У Станіслава Косіора, Власа Чубаря та голови ДПУ УСРР Станіслава Реденса), а також побоювання втратити Українську СРР через підривну діяльність агентури Юзефа Пілсудського та наявність свідомих і несвідомих петлюрівців, а також прямих агентів Пілсудського в ЦК КП(б)У. Пропонував вжити рішучих заходів для виправлення господарської і політичної ситуації в Українській СРР: зняти з посади генерального секретаря ЦК КП(б)У С. Косіора та поставити на його місце Лазара Кагановича; висунути на посаду голови українського ДПУ Всеволода Балицького, пересунувши Станіслава Реденса на посаду заступника; замінити Власа Чубаря іншим керівником, наприклад Григорієм Гриньком; перетворити Українську СРР в найкоротший строк на фортецю СРСР "і грошей на це не шкодувати".

Станом на 22 серпня ДПУ зафіксовано 220 випадків відмови колгоспів і сільрад від прийняття планів хлібозаготівель, непогодження з ними місцевих партосередків за мотивами нереальності поставлених завдань; у Харківській області у 20 районах - 91 випадок, у Дніпропетровській у 12 районах - 19, у Вінницькій у 16 районах - 96, в Одеській у 6 районах - 14. Усього у 54 районах - 220 випадків.

Того ж дня видана постанова Укрколгоспцентру про заборону видавати хліб для громадського харчування колгоспникам, крім трактористів. Пропонувалося повністю забезпечити видачу колгоспникам натурального авансу на трудодень відповідно до рішення ЦК і РНК СРСР, крім тих, що отримували громадське харчування на роботі, які мали приносити свій хліб.

Аналіз 20 тисяч справ показує, що серед засуджених було 83 % колгоспників та селян-одноосібників і лише 15 % - "куркульсько-заможних елементів". Отже, цей закон було спрямовано проти селян, котрі, рятуючи дітей від голодної смерті, змушені були нести додому з току чи поля кілограм чи два зерна, ними ж вирощеного.

Станом на 30 серпня, за даними Укрколгоспцентру, колгоспи УСРР, обслуговувані МТС, виконали місячний план заготівель на 39,1 %. Того ж дня газета "Вісті" ВУЦВК надрукувала статтю "Виконання серпневого плану зірвано". Повідомлялося про незадовільне проведення хлібозаготівель зокрема в Артемівському районі. Одноосібні господарства виконали план хлібозаготівель на 3,9 %, у 18 сільрадах хліб одноосібниками ще не здавався. Миронівська сільрада план виконала на 1 %, Зайцівська - на 0,8 %, Покровська - на 1,5 %, хоча у цій сільраді обмолотили половину скошеного хліба.

31 серпня 1932 року в Луганську вийшла постанова бюро міському КП(б)У про неприпустимість витрачання хліба на громадське харчування в їдальнях колгоспів.

За серпень 1932 року до приймальні голови ВУЦВК Григорія Петровського надійшло близько 1,5 тис. заяв колгоспників про вихід із колгоспів. Майже 70 % поданих заяв припадало на Харківську область, переважно з Гадяцького, Великописарівського, Олексіївського та Богодухівського районів (170-180 заяв). Основна маса селян, що подали заяви - бідняки (80 %), решта середняки.

1 вересня 1932 року в Москві політбюро ЦК ВКП(б) затвердило вересневий план хлібозаготівель в обсязі 290 млн пудів для селянського і радгоспного секторів, розподіливши по регіонах: для Української СРР - 85 млн, для Північного Кавказу - 30 млн, для Надволжя - 51,2 млн, для Казахстану - 13,1 млн, для Уралу - 11,6 млн, для Башкирії - 10,4 млн, для Московської області - 8,8 млн, для Сибіру - 14,6 млн, для ЦЧО - 30 млн, а для решти - від 0,4 до 10,7 млн пудів зернових культур.

2 вересня 1932 року всеукраїнська контора "Торгсин" інформувала, що населення купує в обмін на побутове золото винятково хліб, борошно, крупу, цукор, сіль, відмовляючись від промислових товарів.

3 вересня з Москви надійшла телеграма заступника голови Комітету заготівель при РПО М. Чернова про відвантаження з УСРР хліба на експорт: зобов'язав уповноважених заготівельних органів вивезти за кордон наявну в Українській СРР пшеницю першого і другого класу для виконання планового завдання третього кварталу.

Станом на 14 вересня після прийняття закону від 7 серпня (Закон про п'ять колосків) Наркомюст УСРР у доповідній записці констатував про 250 вироків на розстріли.

24 вересня постановою РНК СРСР та ЦК ВКП(б) відхилено всі пропозиції про видачу насіннєвої позики, попереджено радгоспи і колгоспи, що "насінпозики не видаватимуться ні для озимої, ні для ярої сівби".

30 вересня генеральний консул німецького посольства в Харкові К. Вальтер направив річний звіт посольству Німеччини в Москві по ситуації в Українській СРР; зазначив про невиконання хлібозаготівельного плану (356 млн пудів), високі ціни на продукти, відсутність торгівлі в селах, підкреслював руйнівні наслідки колективізації.

25 жовтня - постанова політбюро ЦК КП(б)У "Про необхідність подолання відставання країни у виконанні плану хлібозаготівель" - жовтневий пленум ЦК КП(б)У зобов'язав партійні організації домогтися негайного перелому хлібозаготівель, оперативного керівництва хлібозаготівлями, організувати "боротьбу за хліб", зробити листопад та останні дні жовтня вирішальними щодо виконання плану хлібозаготівель, у 10 разів підвищити темпи виконання річного плану до 15-ї річниці Жовтневого перевороту; рекомендував "безжалісно придушувати всі спроби класового ворога та його агентури, спрямовані на зрив хлібозаготівель". Вже в листопаді 1932 року комісією Молотова запроваджено систему спеціальних бригад з видобуття зерна ("червоних валок"). Загалом, до таких бригад входило понад 110 тисяч добровольців, набраних з-поміж селян, які таким чином намагалися спастися від голодної смерті - вони одержували певний відсоток від вилученого зерна і харчів.

Подібні НХК були створені також на Північному Кавказі (очолив Лазар Каганович) та на Поволжі (очолив Павло Постишев). Однак, на Поволжі подібного масштабу репресій не проводилося, а на Північному Кавказі репресії стосувалися переважно кубанських українців, які до Голодомору становили більшість населення регіону. Разом із цим, кубанська і поволзька НХК невдовзі припинили свою роботу, а Постишев і Каганович наприкінці 1932 року були направлені в Українську СРР.

Держава переймалась питанням повернення насіннєвої позики: у постанові Політбюро ЦК КП(б)У "Про заходи з посилення хлібозаготівель" від 30 жовтня 1932 року окремим пунктом (№ 11) ішлося про встановлення кінцевого терміну покриття заборгованості з насіннєвої позики по всій Україні до 1 грудня 1932 року. Цю позику мали погасити районні та обласні організації республіки[джерело? ].

1 листопада РНК УСРР визнало незадовільним виконання річного плану хлібозаготівель по Українській СРР, встановлено остаточний план хлібозаготівель по секторах, областях та культурах у розмірі 282 млн пудів, із них для одноосібних господарств - 36,9 млн, для колгоспів - 224,1 млн, для радгоспів - 21,6 млн, а також стягнення мірчука - 28,8 млн і насіннєвої позики - 8,1 млн пудів.

3 листопада надіслана телеграма секретаря ЦК КП(б)У Хатаєвича до Косіора, Молотова, Чубаря з пропозицією зменшити постачання промтоварами районів, які не виконали плану хлібозаготівель та формувати списки селянських господарств - саботажників хлібозаготівель. 5 листопада Молотов і секретар ЦК КП(б)У Мендель Хатаєвич надіслали директиву на місця з вимогами негайного виконання Постанови від 7 серпня "з обов'язковим і швидким проведенням репресій і нещадної розправи із злочинними елементами у правліннях колгоспів". 6 листопада надіслана телеграма ЦК КП(б)У до обкомів партії про товарну блокаду районів, які не виконували хлібозаготівельних планів: зменшити завезення промислових товарів для 7 районів Одеської, 8 районів Дніпропетровської, 8 районів Харківської, 5 районів Київської області. Надвечір 8 листопада відправлена шифрограма В'ячеслава Молотова, Йосифа Сталіна для ЦК КП(б)У: із цього дня "призупиняється відвантаження товарів для сіл всіх областей України", допоки колгоспи та "індивідуальні селяни" не розпочнуть "чесно і добросовісно виконувати свій обов'язок перед робітничим класом і Червоною Армією" в справі хлібозаготівель. 11 листопада надіслана інструкція РНК УСРР "Про організацію хлібозаготівель в одноосібному секторі" - суворі судові репресії щодо господарств, у яких виявлено закопаний у ямах хліб, кваліфікуючи як навмисне псування хліба та шкідництво, забороняти "відпуск промтоварів" з оголошенням списку одноосібників, рішуче стягувати сільгоспподаток, державне страхування, самообкладання, негайно застосовувати "найжорстокіші та найсуворіші" репресії до куркульських господарств, за невиконання ними твердого завдання - продаж усього майна, арешт і виселення. 15 листопада політбюро ЦК ВКП(б) ухвалило рішення про запровадження паспортної системи і розвантаження міст від "зайвих елементів". 21 листопада надіслана телеграма Молотова, Чубаря, секретаря Дніпропетровського обкому КП(б)У В. Строганова, Кагановича Сталіну - надати спецкомісії ЦК КП(б)У (Косіор, Раденс, Кисельов) повноваження на час хлібозаготівель вирішувати питання винесення вироку про розстріли. Голова ДПУ УСРР Станіслав Раденс 22 листопада розробив план операції з виявлення контрреволюційних центрів, які організовують саботаж і зрив хлібозаготівель ( рос. по выявлению контрреволюционных центров, организующих саботаж и срыв хлебозаготовок), спрямованої, практично, на виконання директив Молотова-Хатаєвича. Операція мала охопити 243 райони. З санкції ЦК КП(б)У вона розпочалася негайно. 26 листопада у пресі з'явився наказ наркома юстиції і генерального прокурора УСРР, в якому наголошувалося на тому, що "репресії є одним з потужних засобів подолання класового спротиву хлібозаготівлі".

Запровадження натуральних штрафів і чорних дощок, блокада УСРР

Озброєний комсомолець охороняє комору зі збіжжям посівного та страхового фондів сільгоспартілі імені Григорія Петровського, село Вільшани, теперішнього Дергачівського району Харківської області

Чорна дошка і жорна в експозиції Лебединського історико-краєзнавчого музею

18 листопада 1932 року вийшла Постанова ЦК КП(б)У про заходи щодо посилення хлібозаготівель, згідно з якою, окремі господарства за невиконання планів хлібозаготівель каралися натуральними штрафами, тобто конфіскацією 15-місячної норми м'яса. Того ж дня постановою політбюро ЦК КП(б)У "Про ліквідацію контрреволюційних гнізд та розгром куркульських груп", доручено Реденсу та Косіору розробити до 23 листопада спеціальний оперативний план ліквідації куркульських та петлюрівських контрреволюційних кубел, ДПУ вилучити з міст ідеологів та організаторів "куркульського саботажу", зобов'язати ДПУ провести чистку та засудження рахівників і бухгалтерів - (наперед визначено 300 осіб); доручено Чубарю у Дніпропетровській, Хатаєвичу в Харківській, Зайцеву в Чернігівській областях разом з обкомами провести операцію у найближчі дні, каральні органи мають "завдавати рішучого удару куркульським елементам для запобігання куркульським повстанням". Через два дні вийшло рішення Раднаркому УСРР, згідно з яким натуральні штрафи дозволялося застосовувати також щодо колгоспів. Згодом перелік компенсаційних харчів розширено картоплею і салом, наприкінці року - продуктами тривалого зберігання. Під вилучення підпадали всі колгоспи УСРР за винятком півтори тисячі (6,4 %). Таким чином, практично по всій Україні каральні органи конфісковували все продовольство.

Постанова РНК УСРР та ЦК КП(б)У про занесення ряду сіл на "чорні дошки"

1 грудня Раднарком УСРР заборонив торгувати картоплею у районах, які не виконують зобов'язань по контрактації і перевірці наявних фондів картоплі у колгоспах. До цього переліку потрапили 12 районів Чернігівської, 4 - Київської і 4 - Харківської областей. 3 грудня у ряді районів заборонено торгувати м'ясом і тваринами. Із 6 грудня ці райони, а також окремі села, почали заноситися на "чорні дошки": телеграма Косіора та Чубаря керівникам Дніпропетровської, Одеської та Харківської областей, вимагали негайного виконання постанови, щоб показати, як "радянська влада вміє безжалісно розправлятися з організаторами саботажу хлібозаготівель, з куркульськими елементами та їх поплічниками". Згодом ці села абсолютно ізолювалися від зовнішнього світу. 11 грудня керівництву УСРР надходить шифрограма В. Молотова і Й. Сталіна з вимогою "негайно судити і дати п'ять, краще десять років тюремного ув'язнення" за невиконання хлібозаготівельних планів колгоспами та селянами.

14 грудня 1932 року. Постанова ЦК ВКП(б) та РНК СРСР "Про хід хлібозаготівлі в Україні, Північному Кавказі та у Західних областях", "проблеми" хлібозаготівель в Україні та на Північному Кавказі пов'язувалися безпосередньо з "неправильно проведеною" політикою українізації і наказувалося негайно переводити на російську мову діловодство, навчання і пресу, провести ув'язнення у концтабори і виселення на Крайню Північ та заселення на їх місце червоноармійців[джерело? ].

Крім блокади внутрішніх адміністративних одиниць, наприкінці 1932 - на початку 1933 року запроваджено блокаду самої Української СРР. Річ у тому, що українські селяни втікали в сусідні області Російської СФРР, де не було голоду. Так звана "харчова" блокада України організована силами внутрішніх військ і міліції. Було заборонено виїзд селян з УСРР. Разом із цим, громадянам, які в'їжджали в Українську СРР з Російської СФРР було заборонено провозити харчі без дозволу держави[неякісне джерело ].

Пік Голодомору

Жертви голоду на вулицях Харкова - столиці УСРР, 1933. Автор фото - Александр Вінербергер[65]

16 січня 1933 року Політбюро ЦК ВКП(б) затвердило остаточний план хлібозаготівель для України - 260 мільйонів пудів без мірчука, котрий підлягав "безумовному і повному виконанню" та "за будь-яку ціну".

Не всі селяни гинули від голоду на початку, коли заготівельники викачували весь хліб, оскільки навіть в найбідніших селянських господарствах залишалися інші продукти харчування. Картина змінилася, коли держава вдалася до конфіскації продуктів харчування у всіх "боржників", тобто влада здійснила щодо "боржників" терор голодом. Саме конфіскація всього продовольства спричинила переростання голоду в голодомор. Основною причиною Голодомору була спланована конфіскація в селян зернових та всіх інших продуктів харчування, включаючи малопридатні та непридатні до споживання сурогати їжі.

22 січня 1933 року. Директива ЦК ВКП(б) і РНК СРСР "Про запобігання масового виїзду селян, які голодують": заборонявся виїзд за межі території Радянської України та Кубані.

Дмитро Корнієнко з села Понорниця в Чернігівській області згадував, що батько й мати після розкуркулення сиділи в тюрмі. Дітей, які жили самі, підгодовувала бабуся. У день обшуку вона принесла пів склянки пшона, але зварити не встигла. Прийшла бригада з п'яти чоловік з різними за розмірами торбами. Один тримав торбу спеціально для пшона, туди пів склянки й висипали.

13 лютого 1933 року. У директивному листі другий секретар ЦК КП(б)У Мендель Хатаєвич визнав, що з ряду районів надходять відомості про опухання та голодну смерть колгоспників. Він вимагав "принять решительные меры": знайти для годування голодуючих "внутри колхозов и в районе необходимое количество хлеба".

Народний комісаріат охорони здоров'я УСРР у доповідній записці до ЦК КП(б)У від 3 червня 1933 року зазначив, що частина потенційно працездатних селян через перешкоди, пов'язані з початком посівної кампанії, не отримувала роботи, "а потому не имела возможности получать производственную помощь", укладаючись таким чином в схему: нема роботи - нема харчування.

Кількість загиблих

Демографічні дослідження

Інфографіка Visuals

Одним із перших на базі розсекречених даних перепису 1937 року та демографічної статистики вивчення демографічних втрат провів історик Станіслав Кульчицький. Ці дослідження вказують на те, що населення УСРР за переписом 1937 року становило 28 388 тисяч, за переписом 1926 року - 28 926 тисяч осіб, тобто за 10 років воно скоротилося на 538 тисяч. З підрахунку втрат від голоду потрібно виключити очікувану природну смертність 1933 року. Для цього найкраще вважати її рівною середньому арифметичному від показників смертності за 1927- 1930 роки, тобто, в середньому, 524 тисячі осіб на рік. Виходячи з відкоректованої народжуваності у 1933 році (621 тисяча), одержуємо нормальний приріст за цей рік у 97 тисяч людей. Цей приріст п'ятикратно менший, ніж у попередні роки.

Території з найбільшою втратою населення внаслідок голодомору:

Згідно з даними демографічної статистики можна зробити висновок, що голод 1932 року в Україні був причиною смерті 144 тисяч людей. Цей голод був наслідком конфіскації зерна для хлібозаготівлі з урожаю 1931 року. Він припинився влітку 1932 року, тобто з новим урожаєм. Голод 1933 року став наслідком чергової конфіскації, з урожаю 1932 року. На відміну від 1931 року, у 1932-му, у разі відсутності у селян зерна, проводилася конфіскація їхніх незернових запасів продовольства. В результаті цього перевага смертності над народжуваністю в українських селах почалася вже з жовтня 1932 року. Апогей голодомору припав на червень 1933 року, коли статистичні органи реєстрували десятикратно більшу, ніж звичайно, смертність у селах (тепер також відомо, що насправді було зареєстровано не більше половини смертних випадків). Аналіз статистичних даних вказує на те, що у 1933 році від голоду померло 3 мільйони 238 тисяч людей. Або, беручи до уваги неточність статистики, цифри в діапазоні від 3 до 3,5 мільйонів осіб.

Крім прямих втрат від голоду, тобто загибелі людей, є втрати опосередковані - падіння народжуваності. Так, відбулося зниження природного приросту населення з 662 тисяч на рік у 1927 році до 97 тисяч на рік у 1933 році (без врахування померлих від голоду), і 88 тисяч на рік у 1934 році.

Якщо прямі втрати у 1932 році становлять 144 тисячі, то загальні, включаючи ненароджених, визначаються цифрою 443 тисячі людей. Прямі й опосередковані втрати за 1932-1933 роки, разом з демографічним відлунням 1934 року, становлять 4 мільйони 649 тисяч людей. Ці дані характеризують демографічні наслідки голодомору 1932- 1933 років в Україні.

Згідно з дослідженнями Месле та Валліна демографічні втрати від Голодомору 1932-1933 років в Україні становлять 3,2 мільйони осіб.

За оцінками Інституту демографії та соціальних досліджень імені М. Птухи НАН України демографічні втрати України внаслідок Голодомору в 1932-1933 роках становлять близько 4,5 млн осіб, у тому числі 3,9 млн - втрати, пов'язані з надсмертністю, а ще 600 тисяч - із дефіцитом народження. Автори використали точнішу методику оцінки втрат, в результаті чого уточнені дані французьких демографів Месле та Валліна, які давали цифру 2,6 млн загиблих. Основна похибка французів у тому, що вони дали надзвичайно високу цифру міграції селян у 1933 році з України - 1,4 млн. Українські дослідники не змогли знайти доказів міграції такої значної кількості людей, до того ж в період Голодомору радянська влада закривала кордони України, не випускаючи селян.

За підсумками судової справи за фактом Голодомору встановлено, що кількість людських втрат від Голодомору 1932-1933 років становить 3 мільйони 941 тисяча осіб. Втрати українців у частині ненароджених, що за даними слідства СБУ становлять 6 мільйонів 122 тисячі осіб, судом не встановлювалися.

Під час проведення міжнародної науково-практичної конференції "Голодомор 1932-1933 років: втрати української нації", яка пройшла 4 жовтня 2016 року в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка її учасники окрему увагу надали аналізу експертних оцінок демографічних втрат України від Голодомору Інституту демографії та соціальних досліджень імені М. Птухи НАН України. Конференція розцінила їх як неостаточні і умовні через застосування в розрахунках некоректних базових даних, взятих експертами з матеріалів сфальсифікованих всесоюзних переписів 1937 і 1939 років, та відправної цифри кількості населення УСРР станом на 1 січня 1932 року (31,7 мільйона осіб), яка, порівняно з опублікованою в 1933 році в Довідниках з основних статистично-економічних показників господарства районів по усіх областях УСРР, зменшена майже на мільйон (32°680,7 тисяч - загальна кількість населення УСРР, з них - 25°553,0 тисячі селян), і вважає, що отриманий на некоректній базі показник кількості жертв Голодомору є заниженим. Також у доповідях прозвучала критика щодо використання демографами дефініції "надсмертність" для визначення власне жертв Голодомору (3 942,5 тисячі осіб) і неврахування у загальну кількість демографічних втрат від геноциду 1 606,8 тисяч осіб, померлих за цей час, за їхніми твердженнями, через природні чинники, наполягання на остаточності своїх підрахунків, тощо. Конференція вирішила вважати науково встановленими на сьогодні втрати від Голодомору-геноциду 1932-1933 років щонайменше 7 мільйонів - в УСРР і 3 мільйони - за межами УСРР: на Кубані ( Малиновий Клин), в Центрально-Чорноземній області ( Східна Слобожанщина), Поволжі ( Жовтий Клин) та Казахстані ( Сірий Клин). Рекомендувати освітнім закладам, музейним установам, ЗМІ, дипломатичному корпусу вживати ці кількісні показники в освітній і інформаційній роботі, в яких враховані усі померлі під час Голодомору. Додатково В. Сергійчуком оприлюднено фальсифікації радянської статистики, які приховують зникнення ще 4.168.224 дітей 1919-1933 років народження (понад вказаних серед померлих). Історик Геннадій Єфіменко критикував конференцію за категоричні твердження в резолюції, на його думку конференція була недостатньо репрезентативною - оскільки в ній "не брали участі ті науковці, для яких тема демографічних втрат від Голодомору була предметом тривалих спеціальних наукових досліджень". Окрім того, він вказував на надмірну довіру учасників конференції до довідників, виданих на початку 1930-х років в УСРР, і загалом стверджував, що "Висновки конференції базуються на основі вигаданих подій та ігнорують пряму вказівку упорядників взятих за основу документів про їх неповноту і недосконалість. Такі висновки не мають нічого спільного з наукою". Він вважає, найбільш аргументованими є ті розрахунки демографів, які вказують на сукупну цифру 3,9 млн прямих втрат та ще 0,6 млн опосередкованих (ненароджених) за три роки.

Питання кількості жертв Голодомору залишається дискусійним до цього часу. Українські дослідники Голодомору Володимир Сергійчук, Василь Марочко та ряд інших у своїх працях доводять, що внаслідок Голодомору загинуло понад 7 млн українців на території УСРР, та близько 3 млн українців в інших частинах СРСР. Слід зазначити, що під час другої світової війни серед українців загинуло близько 8 млн осіб, тобто, умовно 2 млн смертей українців за рік бойових дій Радянського Союзу. Таким чином, у мирний час, за рік між урожаями 1932 і 33 років, загинуло удвічі більше українців ніж за рік бойових дій під час другої світової війни.

Голодомор великою мірою зруйнував українське село, яке зберігало традиції української родини. Високий шлюбний потенціал українського села був зруйнований і вже ніколи не був відновлений. Це означає, що був зруйнований потенціал дітонародження, що в майбутньому призвело до зменшення кількості населення.

4 вересня 1933 року у промові на обласному "зльоті" передових колгоспів Дніпропетровщини Григорій Петровський зазначив, що "колгоспний лад остаточно переміг усіх своїх ворогів".

Окрім того, необхідно враховувати неполічену кількість загиблих від супутніх захворювань. 2 листопада 1933 року відправлено повідомлення німецького консула в Києві А. Хенке про поширення в місті висипного тифу та зазначено, що кожного дня до лікарень потрапляє близько 200 хворих на тиф; причиною поширення тифу стало сільське населення, яке масово приїздило до Києва за хлібом; у селах почалася епідемія серез масову смертність людей. Протягом голодоморів з території України владою СРСР було вивезено щонайменше 3,5 млн тонн зерна.

Реакція на Голодомор за межами СРСР

Напад комуністів на кількатисячну маніфестацію українців проти організованого радянською Росією голодомору в підрадянській Україні, Чикаго, Сполучені Штати, 17 грудня 1932 рік.

27 вересня 1933 року представник Уряду УНР в еміграції Олександр Шульгин звернувся до 14-ї Асамблеї Ліги Націй з листом, у якому приверталася увага світової спільноти до голоду в Україні.

На знак протесту проти дій уряду СРСР та щоб привернути увагу світової громадськості до трагедії України, ОУН організувала замах на консула СРСР у Львові. Виконати вирок ОУН зголосився 19-річний гімназист Микола Лемик. 21 жовтня (22 жовтня) 1933 року він застрелив начальника канцелярії консулату СРСР у Львові Олексія Майлова (емісара ГПУ, особистого представника Й. Сталіна). Негайний суд у Львові, який відбувся в жовтні-листопаді 1933 року, засудив Лемика до смертної кари. Через деякий час смертну кару замінили на довічне ув'язнення.

Коли в УСРР, на Кубані та в Автономній республіці німців Поволжя лютував голод, Євангелічні церкви у Німеччині отримали близько 100 000 листів про допомогу від німців, що жили у СРСР. Голова уряду Німеччини А. Гітлер наказав надавати державну підтримку громадським організаціям, що збирали гроші для надання допомоги співвітчизникам, і особисто пожертвував 1000 марок до фонду допомоги німцям, що голодували в Україні. Ця допомога потрапляла і до українців та поляків, що жили разом із німцями. Місцеві комуністи називали її "гітлерівською" і, за наказом із Москви, примушували голодуючих відмовлятися від допомоги[82].

Керівництво ВКП(б) та уряд СРСР відхиляли будь-яку допомогу з-за кордону голодуючим в Україні. На звернення Української торговельно-кредитної організації Галичини "Центроспілка" до радянського консула у Львові з пропозицією дозволити відправити голодуючим Радянської України один мільйон центнерів зерна, за кілька днів із Москви надійшла категорична відмова[83].

Намагання влади СРСР приховати наслідки Голодомору

Радянський протест у Берліні. Протест тов. Бессонова проти виступу Гітлера.

БЕРЛІН, 18 травня. (ТАРС). Повірений у справах СРСР у Німеччині тов. Бессонов заявив сьогодні німецькому міністрові закордонних справ протест з приводу антирадянських випадів у промові райхсканцлера Гітлера на "Конгресі праці". Тов. Бессонов зазначив, що заяви Гітлера, які не відповідають дійсності, щодо господарського розвитку і становища СРСР, являють собою втручання у внутрішні справи СРСР, а своєю заявою про вигадані "мільйони, що померли від голоду", Гітлер став на чолі антирадянської кампанії, що провадиться у Німеччині.

Акти громадського стану в СРСР реєструвались нечітко. Навіть на найвищому державному рівні визнавались факти незадовільного обліку реєстрацій смертей та великий недооблік смертей в актах громадського стану СРСР. Заступник начальника відділу населення і охорони здоров'я ЦУНГО Держплану СРСР Михайло Курман у довідці від 4 квітня 1934 року про результати обстеження постановки обліку природного руху населення в березні 1934 року вказує, що давались негласні вказівки записувати в документи заявлені родичами смерті від голоду словом "невідомо". Загалом радянська державна статистика характеризувалася замовчуваннями, перекрученнями та фальсифікаціями. Існуює ряд радянських документів, які свідчать про незадовільний стан обліку померлих від голоду та вказівки влади не вказувати причини смертей від голоду. Зокрема, спеціальний кореспондент газети "Правда", маючи владні повноваження, заперечив секретарю сільради села Дорогінка Фастівского району Київської області записані в книгах причини смертей від голоду та вилучив книги, в яких були записи смертей від голоду, стверджуючи, що жодного голоду в селі нема. Однак, відповідно до даних Національної книги пам'яті жертв Голодомору 1932-1933 років в Україні у Київській області, в селі Дорогінка загинуло від голоду десятки жителів цього села.

У СРСР сам факт масових смертей від голоду замовчувався комуністичним режимом і навіть старанно приховувався. Кремлівське керівництво заборонило державним органам та закладам фіксувати в документах справжню причину смерті людей від голоду. 6 лютого 1933 р. з'явилася партійно-державна директива: "Категорично заборонити будь-якій організації вести реєстрацію випадків опухання та смерті в результаті голодомору, крім органів ОДПУ". Сільрадам дали розпорядження при реєстрації смерті не вказувати причини. В 1934 р. надійшло нове розпорядження: всі книги ЗАГСів про реєстрацію смертей за 1932-1933 р.. відправити в спецчастини. В документах зазначалося, що смерті від голоду не реєстуються в ЗАГСах. Є ряд документів, які свідчать про те, що смерті від голоду не реєструвались в державних органах. В деяких випадках смерті від голоду не реєструвались, оскільки родичі померлих таємно вивозили трупи на кладовища. Трупи випадкових померлих від голоду знаходили на дорогах населенних пунктів, що унеможливлювало їх облік. Радянська влада вилучала та знищувала метричні книги записів смертей 1932-1933 рр. та архівні документи з інформацію про смерті від голоду. СРСР застосовував політику інформаційної блокади та дезінформації щодо масового голоду. Під час скорботних заходів пам'яті в США і Канаді на відзнаку 50-х роковин трагедії в компартійній інструкції говорилося: "нам невыгодно по данному вопросу вступать в открытую полемику с зарубежными националистическими писаками". 1986 року Іван Драч вперше в Україні публічно вжив запозичене в діаспори слово "голодомор", яке походило від слів голод і мор. В Україні вперше голод 1932-1933 років почали визнавати лише в 1988. Того року письменник Олекса Мусієнко вжив слово "Голодомор", яке швидко стало загальноприйнятим в українській публіцистиці, а з неї перейшло і до наукової історичної літератури.

17 вересня 1932 року - постанова політбюро ЦК ВКП(б) про депортацію кореспондента канадської газети "Дейлі Експрес" за публікацію інформації про "повстання та голодні бунти" в СРСР.

Доповідна записка ДПУ УСРР ЦК КП(б)У від 30 серпня 1933 року: прем'єр-міністр Франції Едуард Ерріо відвідав Харків, Запоріжжя, Дніпропетровськ, Одесу, Київ "...цікавився головним чином двома питаннями: 1) чи є у нас голод, до того ж це питання він пов'язував, звичайно, з основним питанням про успішність чи крах колективізації і 2) національне питання...", але після розмов із представниками влади мав "...тверде переконання, що жодного голоду у нас немає і, хоча Альфан і Рей підкреслювали, що зовсім недавно голод в Україні був, він переконався, що ми вірно інформуємо його про минулі і тепер подолані труднощі".

Заперечення Голодомору

Полеміка стосовно Голодомору

Президент України Віктор Янукович і Росії Дмитро Медведєв вшановують пам'ять жертв голоду. Національний меморіал пам'яті жертв Голодомору в Києві. 17 травня 2010 рік

Як в Україні, так і за її межами не досягнуто згоди стосовно подій, означених як Голодомор. Існують такі альтернативні точки зору щодо Голодомору в Україні:

Жодного голодомору взагалі не було, а була посуха на значній території СРСР (а не лише в Українській СРР), в результаті чого у населення були певні проблеми з харчуванням. Кількість загиблих (мільйони) завищена з метою спекуляції.

Апологети радянщини заявляють, що Голодомор був спричинений неврожаєм, але замовчують факти, що в інші роки при ще меншому урожаї голоду не було, що радянська влада під час Голодомору конфісковувала продукти харчування у селян, включаючи малопридатні та непридатні до споживання сурогати їжі, забороняла та блокувала виїзд голодуючих поза межі України, здійснювала експорт зернових за кордон та зберігала значні запаси зерна в резервах, відмовлялася приймати допомогу для голодуючих з-за кордону, замовчувала та заперечувала факти масового голоду і загибель людей від нього. Для порівняння Голод на Поволжі (1921-1922) висвітлювався в ЗМІ, радянська влада збирала допомогу всередині країни та за кордоном для голодуючих Поволжя в 1921-1922 рр. Вони також називають деякі інші фактори Голодомору, як, наприклад, колективізацію, надмірний план хлібозаготівель, шкідництво ворогів радянської влади і т. д. з метою, щоб відвернути увагу від вказаних справжніх причин Голодомору та таким чином виправдати сталінський режим.

Прихильники радянщини стверджують, що, відповідно до чисельних документів та свідчень, багато селян загинуло не від голоду, а тільки від хвороб. Однак вони не враховують те, що саме масове голодування, викликане конфіскацією продуктів харчування радянською владою, та пов'язані з ним стреси значно ослаблювали організм голодуючих та сприяли поширенню хвороб, які разом з голодом спричинювали масову смертність людей, що навіть підтверджується радянськими документами.

Так, мільйони людей загинули в Україні від голоду, але:

Голод було викликано необхідністю експортувати значну кількість зерна для сплати закупівель передових технологій, необхідних для індустріалізації СРСР, тобто метою було винятково зерно, а не загибель селян; (хоча насправді валютна виручка, отримана від експорту зернових під час Голодомору, становила незначну долю у загальному об'ємі валютної виручки).

Те, що в Україні ситуація (тобто кількість загиблих) була гіршою, ніж в інших частинах СРСР, викликано лише "перегинами" тодішнього керівництва України.

Вилучення продовольства виправдано тим, що воно дозволило здійснити індустріалізацію, а індустріалізація - перемогти Німеччину у Другій світовій війні. Разом з тим, саме постачання зерна з СРСР в тогочасну Німецьку Державу допомогло Гітлеру та його партії прийти до влади й поставити економіку Німеччини на "військові рейки".

Протидія Росії

За мотивацією, що дослідження українських істориків про Голодомор 1932-33 років "підривають авторитет російської влади", праці деяких українських науковців про Голодомор 1932-33 років, зараховано в Російській Федерації до "екстремістських видань". До переліку заборонених, що його оприлюднює Міністерство юстиції, включено працю українського правознавця й дипломата Володимира Василенка "Голодомор 1932-1933 років в Україні як злочин геноциду: правова оцінка" ( рос. "Голодомор 1932-33 годов в Украине как преступление геноцида"). А також працю Юрія Шаповала, Володимира Пристайка та Вадима Золотарьова "ЧК-ГПУ-НКВД в Україні: особи, факти, документи".

На думку українських науковців, наведені у заборонених книгах докази суперечать "концепції" нинішньої російської влади про "голод як спільне горе для країн колишнього Радянського Союзу і без особливостей в Україні", на підтвердження якої у Москві підготовлена багатотомна збірка документів "Голод в СССР". "Підважуючи історичні міфи, створені теперішньою російською владою, українські науковці „зазіхають" на легітимність цієї влади і авторитет Росії, - вважає кандидат історичних наук Марта Гавришко. - А це вже небезпека. Тому ці видання і опинилися в списку „екстремістів"".

Росія також чинила тиск і шантажувала інші країни з вимогами не визнавати Голодомор геноцидом. У листопаді 2010 року сайтом "Wikileaks", серед інших, опубліковано таємну телеграму Держдепартаменту США від Посольства в Киргизстані, де зазначалося, що британському принцу Ендрю відомі факти тиску. Про них йому розповів, зокрема, президент Азербайджану Ільхам Алієв, про що, власне, йдеться в повідомленні:

Алієв отримав документ від президента Медведєва, в якому зазначено, що якщо Азербайджан визнає більшовицький штучний Голодомор в Україні "геноцидом" в ООН, "то ви маєте забути про Нагірний Карабах взагалі".

Пресслужба Алієва назвала ці матеріали провокацією, однак, прямо не спростувала факт шантажу.

Визнання та правова оцінка Голодомору

Дослідження та опублікування фактів про Голодомор

"Кровопролиття на Дністрі (Розстріляно селян за спробу перетнути кордон)" - замітка у румунській газеті "Glasul Bucovinei" від 27 лютого 1932 року

Радянська влада намагалася заперечувати голодомор через своїх прихильників на Заході. Уже через два дні після появи у західних газетах репортажу Ґарета Джонса, 31 березня 1933 року, газета "New York Times" опублікувала статтю власкора у Москві Вальтера Дюранті із запереченням факту Голодомору. Потім у приватній розмові з дипломатом цей журналіст фактично зізнався, що брехав, а його статті визнані спеціальною комісією газети "New York Times" незбалансованими. У той же час у 1933 році іноземним журналістам, які перебували в СРСР, фактично заборонили в'їзд в Україну та на Північний Кавказ.

Окрім Джоунса, статті про Голодомор також публікували Малколм Маггерідж, Ріа Клаймен та ряд інших журналістів. Їхні публікації зіткнулися з контркампанією заперечення з боку СРСР та прорадянськи налаштованих письменників та політиків, таких, як Бернард Шоу, Герберт Веллс, Едуард Ерріо, які подорожували в СРСР і стверджували, що голодомор - це антирадянська пропаганда.

Спомини про роки Голодомору публікувалися під час німецької окупації, серед них було перше докладне статистичне дослідження Степана Соснового про число жертв Голодомору. Ще більше відомостей з'явилося на заході внаслідок того, що велика кількість українських біженців та колишніх "остарбайтерів" опинилася за межами СРСР після 2-ї світової війни, де їм вже не загрожувала цензура.

А наказ - убити голодом селян в Україні на Дону, на Кубані, убити з малими дітьми... Шукали зерно, неначе не хліб це, а бомби, кулемети. Землю штрикали багнетами, шомполами, всі погреби перекопали, всі підлоги повиламували, у городах шукали. Вдень і вночі підводи скрипіли, пил над усією землею висів, а елеваторів не було, зсипали на землю, а навколо вартові ходять. Зерно до зими від дощу намокло, горіти стало - забракло в радянської влади брезенту мужицький хліб прикрити.
А коли ще з сіл везли зерно, навколо пил піднявся, все в диму: і село, і поле, і місяць уночі. Один із глузду з'їхав: горимо, небо горить, земля горить! Кричить! Ні, небо не горіло, це життя горіло ... Пішов селами суцільний мор. Спершу діти, старі, потім середній вік...

Шпальта, присвячена Голодомору в американській газеті "Chicago's American"

На початку липня 1988 року на XIX конференції КПРС в Москві виступив Борис Олійник. Зупинившись на сталінському терорі 1937 року, він цілком неочікувано для присутніх завершив цю тему так:

В Україні на початку XXI століття одним з найвідоміших дослідників голодомору є Станіслав Кульчицький.

Визначення причетних до здійснення Голодомору

Починаючи з 2008 року, Служба безпеки України почала оприлюднювати списки осіб, причетних до здійснення Голодомору в Україні в 1932- 1933 роках. За словами директора архіву СБУ Володимира В'ятровича, для встановлення цих осіб широко застосовуються партійні документи, аби визначити відповідальних за Голодомор вже на районному рівні.

22 травня 2009 року Служба безпеки України порушила кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 442 Кримінального кодексу України за фактом здійснення Геноциду в Україні у 1932-1933 роках, від якого загинули мільйони людей. У листопаді названо звинувачених по справі, першим з яких фігурував Йосип Сталін. 5 січня 2010 року президент України Віктор Ющенко заявив, що Генеральна прокуратура України передала справу до суду. 12 січня 2010 року Апеляційний суд міста Києва почав розгляд справи. Суд визнав, що Сталін, Молотов, Каганович, Постишев, Косіор, Чубар та Хатаєвич вчинили злочин геноциду, передбачений частиною 1 статті 442 Кримінального кодексу України (геноцид), який відповідно до Конвенції ООН від 26 листопада 1968 року не має терміну давності, та закрив кримінальну справу на підставі пункту 8 частини 1 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України, у зв'язку з їхньою смертю.

14 січня 2010 президент України звернувся до лідерів інших держав Східної Європи, які постраждали від комуністичних режимів - Росії, Польщі, Грузії, країн Балтії та інших - з пропозицією про підписання угоди про створення міжнародного трибуналу над злочинами комунізму.

Спираючись на міжнародний досвід проведення судів і трибуналів стосовно геноцидних дій на Балканах, у Руанді та Судані, юридичну відповідальність держави за наміри вчинити геноцид або незапобігання йому, Федеральний суддя США Богдан Футей вважає, що Російська Федерація, до якої перейшло 95 % власності СРСР, найбільшою мірою відповідає і успадковує відповідальність за дії та злочини радянських часів. Свого часу над тим, щоб досягти відповідного визнання в ООН, працювало багато експертів. Однак з політичних причин російська сторона заявила протест, заблокувавши навіть дебати із цього питання у Раді Безпеки ООН. Україні варто спробувати звернутися до Міжнародного трибуналу ООН у Гаазі. Україна сама має подавати судовий позов на РФ. За судовим прецедентом, що виник під час процесу "Боснія і Герцеговина проти Сербії" 2007 року, встановлено, що існує відповідальність держави за акти геноциду, хоча Конвенція ООН про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (1948 року) й не містить окремих положень, які передбачають відповідальність держави. Остання навіть може бути притягнута до відшкодування потерпілим. У випадку Голодомору 1932-1933 років залишилося не багато живих свідків (зокрема, ті, хто дітьми пережив катастрофу), але є їхні родини, які можуть позиватися за те, що родичі потерпіли від Голодомору. Нині Україні потрібно діяти різними способами. Зокрема, й далі намагатися досягти визнання Голодомору геноцидом в ООН, а також вести переговори з окремими країнами. Попри всі перепони, уряд України зобов'язаний і надалі працювати над тим, щоб ООН визнала Голодомор геноцидом.

Рафал Лемкін, першим із фахівців міжнародного права, зокрема у статті "Радянський геноцид в Україні" визначив злочин сталінського комуністичного режиму Голодомор як геноцид та проаналізував геноцид в Україні в контексті міжнародного права.

Також злочинні дії представників сталінської влади, що спричинили смерть людей голодом, кваліфікувалися згідно з нормами тогочасного радянського кримінального законодавства як вбивство.

Спогади очевидців

"Тоді був неврожай, засуха. А ще відбирала влада те, що виростили люди. Ті, що відбирали, документів не пред'являли. Люди їм не заперечували... Приходили чоловіки - 4-5 осіб. З'являлися в вечірній час. Забирали зерно, продукти, дивилися по горшках, яка є їжа - і з'їдали або виливали. Приходили щоденно. Люди від них усе ховали, закопували. Але сховати було неможливо. Вони шукали із шомполами, переколювали геть усе. Люди їли, що було: в полі мерзлу картоплю, мишей, котів, липові листки, корінці, ягоди, гриби, їжаків, відростки від калини, які підпікали або їли сирими. Всі голодували. Дуже багато вмирало людей, цілими сім'ями. Ховали їх попід хатами. На них нема ні хрестів, ні пам'ятників. їх згадують ті, хто зостався живим. В їх смерті я виню лише владу."

Заріцька Станіслава Іванівна, 1923 р. н., село Яворівка Житомирської обл.

"Пам'ятаю, тоді у людей все забирала влада - проводила „викачку". Робили це місцеві. Людей залишали без засобів існування. Виживали хто як міг. З липи здирали кору, сушили і пекли коржі, з сосни ламали відростки, їли шишки, вживали різні корінці, дикий бур'ян, варили борщ з кропиви. Їли горобців, їжаків, собак, котів. У кого було що міняти, то міняли на їжу."

Патлатюк Ядвіга Миколаївна, 1922 р. н.

"Наш дід ховав у ямах. Під ліском, в огороді, саду. І в полі. Ставив мітки. Ставив траву, щоб виглядала з-під снігу. Буряки, які садили в огороді, не викопували. А вже викопували мерзлими. Мерзле не заберуть. А ми це їли. Літом збирали колоски, ходили шукали ховрахів, ловили деркачів на лугу, їли голубів. У діда була голубятня, поступово з'їли. Пропала у нас собака, то дід казав, що вовки з'їли. Вони приходили, я їх бачив. А потім уже нам сказала мати, що ми ту собаку з'їли. Комсомольці попереджали родичів. Своїм знайомим, щоб ховали картоплю і поживу, щоб вижити. Так за те потім їх розстріляли."

Циба Василь Іванович, 1928 р. н., село Райгородок Чернігівської обл

Голод 1932-1933

Євченко Касян Дмитрович ( 20 березня 1925 року - 24 жовтня 2009 року) - український музикант, майстер народних інструментів, керівник ансамблів "Гук", "Гучок" та "Гученя", соліст Національного заслуженого народного хору України ім. Григорія Верьовки. Нагороджений орденом Великої Вітчизняної війни, медаллю "За бойові заслуги" та орденом "Знак пошани".

Євченко Касян Дмитрович, 1925 р. н., село Жидівці, Попільнянський район, Білоцерківська округа, Київська губернія, Українська СРР, СРСР

"Я виступаю з цієї важливої трибуни України не тільки як Предстоятель Української Православної Церкви Київського Патріархату, а й як один з останніх свідків Голодомору, бо мені в 32-33 роках було чотири роки. І я добре пам'ятаю, що відбувалося. Тільки я не розумів тоді, яка причина того, що, як батьки говорили, врожай був великий, а хліба не було[...] Перша [причина голодомору]: це те, що на той момент перепис населення показав, що українців - 85 млн, а росіян - 65 млн. Тому безбожне радянське керівництво вирішило знищити українців, щоб не переважали над росіянами. В результаті того Голодомору, перепис 1939 року вже показав, що кількість українців становила лише 65 млн, а росіян - збільшилася. Друга: Зробила свою справу цитата Бухаріна: „Хто володіє хлібом, той має владу". А хлібом володіли українські селяни. Почався процес, щоб хліб передати у руки радянської влади, а українські селяни відмовлялися йти в колгоспи[...]Визнання Голодомору Геноцидом - це те, що сьогодні утверджує нашу державу. Український народ укріпляється і зміцнюється. Нас знищували, а ми живі і не тільки живі, а й утверджуємося. Наші молоді хлопці на сході України захищають нашу державу, віддаючи і тіло, і душу за нашу свободу. Це правда, бо в рабстві жити ми не хочемо і не будемо[...] Росіянам хліб давали [а українцям ні]. Я думаю що з часом весь світ визнає що це був геноцид а не звичайний голод"

Визнання Голодомору геноцидом

- Країни, які офіційно визнали Голодомор актом геноциду.

- Країни, які офіційно засудили Голодомор, як акт винищення людства.

- Країни, які офіційно не визнали Голодомор актом геноциду і не засудили його.

Голодомор в Україні 1932-1933 років офіційно визнали геноцидом українського народу наступні держави:

Ще ряд країн в офіційних зверненнях засудили Голодомор, як акт винищення людства, вчинений тоталітарним сталінським режимом, або вшанували пам'ять його жертв, зокрема:

У листопаді 2003 року, 58-ма сесія Генеральної асамблеї ООН ухвалила "Спільну заяву з нагоди 70-ї річниці Великого голоду 1932-1933 років", де він визнавався національною трагедією українського народу. За ухвалення Спільної заяви проголосували 64 держави-члени ООН, у тому числі Росія.

Ряд країн, зокрема Італія, в офіційних зверненнях засудили Голодомор, як акт винищення людства, вчинений тоталітарним сталінським режимом, або вшанували пам'ять його жертв.

В Бразилії Голодомор був згаданий на Національному Конгресі.

30 листопада 2007 року, в Чехії була прийнята постанова Палати депутатів з нагоди 75-х роковин Голодомору в Україні 1932-1933 років.

23 жовтня 2008 року Європарламент визнав Голодомор в Україні злочином проти людства і висловив співчуття українському народу. 15 грудня 2022 року Європарламент визнав Голодомор 1932-1933 років геноцидом українського народу.

Геноцидом українського народу Голодомор визнають католицька церква, Константинопольська православна церква, Українська православна церква - Київський патріархат, Українська православна церква (Московський патріархат) та Українська автокефальна православна церква.

20 вересня 2017 року, Президент України Петро Порошенко, в ході загальних дебатів 72-ї сесії Генеральної асамблеї Організації Об'єднаних Націй закликав держави-члени ООН визнати Голодомор в Україні в 1932-1933 роках геноцидом українського народу. "Я закликаю держави-члени ООН прийняти власне історичне рішення про визнання Голодомору актом геноциду", - заявив він.

25 листопада 2022 року, Голодомор 1932-33 років, був визнаний геноцидом українського народу Об'єднаним перехідним кабінетом Білорусі[205].

17 травня 2023 року, Сенат Франції, слідом за нижньою палатою парламенту, Національною асамблеєю Франції, схвалив резолюцію про визнання Голодомору 1932-1933 років геноцидом українського народу.

15 червня 2023 року, Уряд Хорватії визнав Голодомор 1932-1933 років геноцидом народу України, а 28 червня 2023 року Парламент Хорватії ухвалив декларацію про визнання Голодомору 1932-1933 років геноцидом українського народу.

25 листопада 2023 року, спікер парламенту Фінляндії Юссі Галла-аго під час виступу в Верховній Раді повідомив, що глави всіх девʼяти парламентських фракцій разом із переважною більшістю депутатів підписали спільну заяву, в якій констатується, що є підстави вважати Голодомор геноцидом українського народу, скоєним радянською владою, і його варто називати таким - тобто геноцидом..

Рятівники людей від Голодомору

Тема Голодомору у мистецтві

Один з варіантів картини "Людина, що біжить" роботи Казимира Малевича, також відомій під назвою "Селянин поміж хрестом і мечем" є звинувачувальним актом Великого Голоду[231]. "Образ селянина, який біжить через пустельний пейзаж, є красномовним свідченням катастрофи."[232]

У Львові у 1944 році опублікований твір Олександра Коржа "Степова доля" на тему Голодомору.

За радянської влади тема Голодомору була заборонена, але це не означає, що про неї не писали. А нещодавно були розшукані ненадруковані вірші Андрія Малишка, написані ще в 1964 році, в яких згадується Голодомор:

...Із тридцять третім голим роком,
Голодно-голим та німим,
Та тричі пухлим. Хай би з ним
Поїли б кору і комору,
Траву і шкуру, цвіль і міль,
Та мерли б жовті, як з похміль,
Без трун понесені із двору.
Нізащо. Просто. Без вини.

Візьміть Малу Радянську Енциклопедію видання 1940 року, розкрийте її на букву "у" і прочитайте в рубриці "УРСР", що там написано.

Це документ. А написано там чорним по білому, хоч і дрібним друком, що Радянська Україна за переписом 1927 року мала українського населення 32 мільйони, а в 1939 році, цебто по 12 роках... 28 мільйонів. Всього лише 28 мільйонів! Де ж ділися 4 мільйони людей проти 1927 року? А де дівся приріст, що за 12 років мав бути щонайменше 6-7 мільйонів? Разом це виносить яких понад десять мільйонів. Де ж вони ділися ці 10 мільйонів українського населення? Що з ними сталося в країні "цвітучого соціалізму"?

В 1933 році більшовики організували штучно голод в Україні. Перед очима цілого світу українське селянство вимирало цілими селами й районами...

З початком Перебудови ця тема дедалі більше висвітлюється і в Україні (спочатку, несміливо, - радянській, відтак - у незалежній).

У романі "Кара без вини" Андрій Гудима звертається до жахливих подій, що внаслідок безглуздої сталінської тоталітарної політики мали місце в Україні у 1932-1933 роках.

Кінематограф

Про Голодомор знято велику кількість фільмів і телепередач, найвідомішими з яких є (де не вказано країну-виробника, мається на увазі Україна): "Незнаний Голод" ( 1983, Канада), "Жнива розпачу" ( 1984, Канада), "33-й, свідчення очевидців" ( 1989), "Під знаком біди" ( 1990), "Великий злам" ( 1993), "Пієта" ( 1993), "Українська ніч" ( 2002), "Час темряви" ( 2003), "Голодомор 1932-1933 рр." ( 2004, Угорщина), "Великий Голод" ( 2005), "Тайна пропавшей переписи" (2005, Росія), "Голодомор. Технології геноциду" (2005), "Голодомор. Україна" (2005), "Голодомор. Україна, XX століття", "Жити заборонено" (2005), "Радянська історія" ( 2008, Латвія).

Художні фільми

"Маленьке життя" (Україна, 2008),

"Поводир" (Україна, 2014),

"Номер 44" (США, 2015),

"Гіркі жнива" (Канада, 2016).

"Ціна правди" (Польща, Україна, Велика Британія, 2019).

"І будуть люди (телесеріал) " (Україна, 2020).

Бретонський фолк-виконавець Денез Прижан присвятив подіям Голодомору композицію "Gwerz Kiev". У вітчизняній рок-музиці тематично відображено зокрема Natural spirit піснею "33 (Жовтий Князь)".

Вшанування пам'яті жертв

Офіційне вшанування пам'яті жертв Голодомору, в тому числі, визнання його геноцидом українського народу, розпочалося за ініціативи української діаспори у США та Канаді. Так, починаючи з 1983 року, в столиці канадської провінції Альберта місті Едмонтоні, в мерії міста щорічно проводиться відзначення річниці Голодомору. На офіційній частині заходу традиційно присутні мер міста й керівники провінції. Біля входу до мерії встановлено перший у світі пам'ятний знак на вшанування річниці Голодомору "Розірване кільце життя". У 1988 році Конгрес США, а в 1989 році - Міжнародна комісія юристів офіційно визнали голодомор 1932- 33 років актом геноциду проти української нації.

Четверта субота листопаду в Україні визнана Днем пам'яті жертв голодоморів. Меморіальні заходи проводяться як в Україні, так і поза її межами. Щорічно, цього дня проводиться всеукраїнська акція "Запали свічку".

Найбільш монументальними серед пам'ятників жертвам Голодомору є меморіали у Києві та Харкові. Пам'ятники жертвам Голодомору встановлені також у Дніпрі, Одесі, Миколаєві, Кропивницькому, Луганську, Сумах, Черкасах, Коломиї, Білій Церкві та багатьох інших українських містах і селах. За кордоном пам'ятники встановлені в Едмонтоні, Калгарі, Вінніпегу та інших містах. Піднесення до Національного меморіалу пам'яті жертв Голодоморів символічних горщиків з зерном та свічками (лампадками), а також посадка кущів калини поблизу меморіалу є обов'язковим пунктом в протоколі офіційних візитів лідерів держав до Києва.

У цьому місяці США приєднуються до солідарності з українським народом у всьому світі в пам'ять жертв Голодомору, однією з найстрашніших рукотворних трагедій сучасної історії. 83 роки тому, понад 3 млн осіб в Україні загинули в результаті нещадної політики Йосипа Сталіна

У листопаді 2023 року, українська делегація в ООН ініціювала підписання державами-членами Декларації з нагоди 90-х роковин Голодомору, до якої приєдналося 45 країн.

↑ James E. Mace (22 серпня 1986). Secret Of Ukrainian Genocide Must Not Be Forgotten Tragedy. The Vindicator. The Los Angeles Times. с. 8, 9. Архів оригіналу за лютий 1, 2021.

↑

↑ Khiterer, Victoria (2020-05). The Holodomor and Jews in Kyiv and Ukraine: An Introduction and Observations on a Neglected Topic. Nationalities Papers (англ.). Т. 48, № 3. с. 460-475. doi:10.1017/nps.2018.79. ISSN 0090-5992.

↑ Голод 1932-1933 рр. в Україні у демографічному вимірі збірника Голод в Україні у першій половині ХХ століття: причини та наслідки (1921-1923, 1932-1933, 1946-1947): Матеріали Міжнародної наукової конференції. Київ, 20-21 листопада 2013 р. Інститут демографії та соціальних досліджень імені М. В. Птухи, Інститут історії України; Київський національний університет імені Тараса Шевченка; Національний університет "Києво-Могилянська академія". Київ, 2013. с. 364.

↑ Марочко, Василь (2018). Енциклопедія Голодомору 1932 - 1933 років в Україні. Дрогобич: Коло. с. 576. ISBN 978-617-642-388-1.

↑ Унаслідок голоду у 1932-1934 роках померли 3,9 мільйона українців - дані дослідження. Радіо Свобода (Ukrainian). Архів оригіналу за 26 листопада 2015.

↑ Улянич, Володимир. Терор голодом і повстанська боротьба проти геноциду українців у 1921-1933 роках. - К.: МАУП, 2004. - 84 с.

↑

"Украина (Украинская Республика)... Независимая Народная Республика провозглашена в 1918, завоевана Красной армией в 1920"

Украина / Лидин Р. (ред.). Краткий энциклопедический словарь - М.: "ООО Издательство АСТ", ООО "Издательство Астрель", 2002. - 1136 с. (С. 954-955.)

Інститут історії України НАНУ: Цей день в історії - 1932 рік [Архівовано 16 жовтня 2012 у Wayback Machine.]

Марочко В. Голодомор 1932-1933 років в Україні: Хроніка. - К. : Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2008. - 294 с. - С. 145-146.

↑ Голод, Голодомор 1932-33 [Архівовано 28 жовтня 2019 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України: у 30 т / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ, Координаційне бюро енциклопедії сучасної України НАН України. - К., 2003-2019. - ISBN 944-02-3354-X.

↑ Улянич Володимир. Терор голодом і повстанська боротьба проти геноциду українців у 1921-1933 роках. - К.: МАУП, 2004. - 84 с. - С. 69.

↑ Улянич Володимир. Терор голодом і повстанська боротьба проти геноциду українців у 1921-1933 роках. - К.: МАУП, 2004. - 84 с. - С. 71.

За спогадами віце-президента ↑ Академії наук вищої школи України Петра Масляка: "Мій рідний дядько Масляк Василь Андрійович, командир Червоної Армії, приїхав у 1933 році з Далекого Сходу у відпустку додому. На кордоні з Україною його зустріли „заградительные отряды". „На Украину нельзя. Давим хохлов", - засміявся старший, сприйнявши мого кирпатого й вилицюватого дядька за свого. Вищий чин і рішучий характер дозволили дядькові Андрію прорватися в Україну. Те, що побачив там він, людина, яка пройшла всю війну, не міг ніколи пізніше описати словами. У рідній Устивиці Великобагачанського району люди їли людей! Навколо 12-тисячного козацького села Устивиці теж стояв „заградительный отряд". На запитання дядька-офіцера, коли знімуть військову облогу, угодований командир сказав: „Как сдохнет последний хохол... Залишилося менше трьох тисяч осіб..."".- 75 років тому мешканці двох полтавських сіл повстали проти радянської влади [Архівовано 26 листопада 2015 у Wayback Machine.].

↑ Jacques Vallin, France Mesle, Serguei Adamets, Serhiy Pyrozhkov. (2009). The great famine: population losses in Ukraine. Demography and social economy. 2 (12): 3-11. Архів оригіналу за 3 листопада 2013.

↑ Міжнародна науково-практична конференція "Голодомор 1932-1933 років: втрати української нації" - Освіта і наука. memorialholodomor.org.ua. Архів оригіналу за 19 листопада 2017.

↑ В Сергійчук. Час збирати каміння чи й далі дробити його, Або в чому полягає місія Антона Дробовича. - "Сурма", 7.07.2023, № 27 (56).

↑ Геннадій Єфіменко. Старий міф краще нових двох? Про деякі "нові аргументи" щодо втрат від семи до десяти мільйонів українців під час Голодомору [Архівовано 24 січня 2019 у Wayback Machine.] - Інститут історії НАН України

↑ Жертви Голодомору: 4 мільйони - чи понад 7?. Радіо Свобода (укр.). Архів оригіналу за 27 лютого 2019.

↑ Київ під час Голодомору. https://kyivyes.com.ua/. 08 лютого 2023.

↑ Данилевский И. Н., Кабанов В. В., Медушевская О. М., Румянцева М. Ф. Источниковедение Теория. История. Метод. Источники российской истории. 2004 . - 701 с. - ISBN 5-7281-0090-2. с 596.[недоступне посилання] (рос.)

[↑ "Говорити про голод вважалось мало не контрреволюцією". Документи російських архівів про голод 1932-1933 рр. у СССР. Полит.ру. (рос.) . Архів оригіналу за 30 квітня 2009. "Говорити про голод вважалось мало не контрреволюцією". Документи російських архівів про голод 1932-1933 рр. у СССР. Полит.ру. (рос.)]

↑ Экспорт зерна и голодомор (рос.) . Архів оригіналу за 22 грудня 2012.

↑

↑ Голод - геноцид 1932-1933 років на території Миколаївщини. Миколаїв: Вид-во МДГУ ім. П. Могили, 2003. - c. 104-116[недоступне посилання з травня 2019]

↑ Luciuk, Lubomyr (20 листопада 2020). Mendel Osherowitch's chilling account of the Holodomor famine translated to English for the first time. The Globe and Mail. Архів оригіналу за листопад 20, 2020.

↑ Штогрін, Ірина (28 серпня 2021). Листи з Донбасу 30-х років: що побачив інженер-іноземець на сході України під час Голодомору?. Радіо Свобода. Архів оригіналу за 16 лютого 2023.

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор в Україні (1932-1933) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Голодомо́р 1932-1933 років - акт геноциду українського народу, організований керівництвом ВКП(б) та урядом СРСР у 1932- 1933 роках шляхом створення штучного масового голоду. Голодомор відбувався через колективізацію в Україні й на Кубані у великих масштабах: від десятки загиблих в 1932-му, до мільйонів в 1933-му роках. Голодомор тривав в контексті Голоду в СРСР (1932-1933).