# data[].attributes.body
Človek si je hrano u obdobju paleolitika pridobival predvsem s pomočjo lova in nabiralištva . Lovili so predvsem divje govedo, konje, bizone, , divje prašiče, , srnjad kozoroge, v času poledenitve pa predvsem mamute, dlakave nosoroge in jamske medvede.Običajno o lovili v skupinah pri lovu pa so si pomagali so sulicami. Da so jih lažje ulovili, so živali zvabili v pasti, ali pa ih pognali v prepad
.Meso so s kamnimi rezili moški razkosali ženske so ga priparavile za hrano. Kože so obdelale iz njih so sešile oblačila in šatorska krila. .Mesno prehrano so si dopolnjevali z nabiranjem užitnih vrst sadja korenin, zelenjave, medu in zelišč.Za prehrano pa so uporabljali razne kuščarje, podgane, mišižabe žuželke in ličinke. Do početka uporabe ognja je človek svo hrano užival surovonato pa so jo pričeli peči.Iz obdobja mlajšega paleolitika so bile odkrite posode na podlagi katerih se da sklepati da so hrano pričeli že kuhati. Te posode so bile izdelane iz kamna, živalnih mehurjev in kož ter lesa., ki so ga zasmolili, da je lahko držal vodo.

# data[].attributes.body
Jamske poslikave

# data[].attributes.body
orodje - sulice

# data[].attributes.body
Naselitev Slovanov v Vzahodne Alpe

# data[].attributes.headline
RIMSKA MESTA NA SLOVENSKEMVečja rimska mesta na območju današnje Slovenije so predstavljala predvsem vojaška in upravna središča. Taka mesta so bila Emona (Ljubljana), Celeia (Celje), Neviodunum (Drnovo) in Poetovio (Ptuj).Obstajalo je tudi več naselij nižjega ranga, ki so se uveljavila kot mikroregionalna središča: Aegida (Koper), Castra (Ajdovščina), Praetorium Latobicorum (Trebnje), Carnium (Kranj), Navport (Vrhnika), Kolaciona (Stari trg) pri Slovenij Gradcu. Kot važni cestni postaji izjemnega strateškega pomena ob glavni cestni povezavi med Panonijo in severno Italijo sta izstopali postojanki Atrans (Trojane) in Ad Pirum (Hrušica).

# data[].attributes.subject
RIMSKA MESTA NA SLOVENSKEMVečja rimska mesta na območju današnje Slovenije so predstavljala predvsem vojaška in upravna središča. Taka mesta so bila Emona (Ljubljana), Celeia (Celje), Neviodunum (Drnovo) in Poetovio (Ptuj).Obstajalo je tudi več naselij nižjega ranga, ki so se uveljavila kot mikroregionalna središča: Aegida (Koper), Castra (Ajdovščina), Praetorium Latobicorum (Trebnje), Carnium (Kranj), Navport (Vrhnika), Kolaciona (Stari trg) pri Slovenij Gradcu. Kot važni cestni postaji izjemnega strateškega pomena ob glavni cestni povezavi med Panonijo in severno Italijo sta izstopali postojanki Atrans (Trojane) in Ad Pirum (Hrušica).

# data[].attributes.body
Knežji kamen na evrski kovanici od 2 centa.
V slovenski zavesti predstavlja prapodobo organizirane državniške oblasti in simbol
večstoletne težnje po samostojnosti in svobodi slovenskega naroda.

# data[].attributes.body
Frankovski vladar

# data[].attributes.headline
Rimljani na Slovenskem Rimljani  so  ozemlje  današnje  Slovenije  zasedli  v  drugi  polovici  2.  stoletja pred Kristusom tako, da so najprej premagali ljudstva v Istri.Ko so zavzeli ozemlje, so veliko ljudi odpeljali v suženjstvo, moške pa so pogosto vključevali v vojsko. Zaseženo zemljo so dali veteranom. Dotedanji   prebivalci   so   postali   najemniki   brez   državljanskih   pravic.   Polnopravni rimski državljani so postali šele v 3. stoletju. Rimska moč na tem ozemlju je začela propadati v 4. in 5. stoletju, zaradi vpadov Hunov in germanskih plemen.Današnje ozemlje Slovenije je imelo za Rimljane dva pomena: Vojaški pomen: Kraški zaporni zid je bil namenjen varovanju meja Italijeter omogočal prodor naprej proti vzhodu.Gospodarski  pomen:  na  tem  prostoru  so  izkoriščali različne surovine (železo).V času Rimljanov je bil značilen razvoj kmetijstva v vzhodnih Alpah. S krčenjem  gozdov  in  izsuševanjem  močvirij  so  pridobili  zemljo  za obdelovanje. Namesto  rala  so  uvedli  plug,  začeli  so  z  dvoletnim kolobarjenjem. Z gradnjo cest so pospešili trgovino (uvažali so olje, žito, vini, izvažali so les,  kože,  železo,  usnje,  sužnje).  Razvile  so  se  mnoge  obrti,  npr.  lončarstvo  in  kamnoseštvo.  Na  Gorenjskem  in  Koroškem  so  kopali železovo rudo, ki so jo uporabljali domačini za kovanje železnih izdelkov, ki pa so jih potem prodajali po vsem rimskem imperiju.Slovensko ozemlje je bilo v časuRimskega imperija razdeljeno:  - zahodni  del  Slovenije  do  Hrušice  (kasneje  do  Trojan)  in  Istra  sta  bila vključena v osrednji del cesarstva – Regija X;  - severovzhodni del in Dolenjska sta bili del province Panonija; -  severni  del  (Koroška)  in  Štajerska  od  Trojan  dalje  pa  sta  bila  vključena v provinco Norik.   Vir: Razpotnik, Miranda Jelka (2015). Raziskujem preteklost 7. Učbenik za zgodovino v 7.razredu osnovne šole. Ljubljana: Rokus Klett. Str. 70. Ptuj – Poetovio, Celje – Celeia, Trojane – Atrans, Ljubljana – Emona, Vrhnika – Nauport, Kranj – Carnium, Drnovo – Neovidun, Koper - CapodistriaNa  rimski  imperij  še  vedno  spominjajo  številni  kraji,  ki  so  ohranili  rimska  imena,  npr.  Celje,  Ptuj,  Ljubljana;  številni  ostanki  iz  Rimskega  obdobja;  arheološka  izkopavanja  pričajo tudi o razširitvi krščanstva na vzhodnoalpskem prostoru; v okolici Ptuja in Beli krajini so se ohranili tudi mitreji, ki dokazujejo razširitev mitraizma na vzhodnoalpskem prostoru.

# data[].attributes.subject
Rimljani na Slovenskem Rimljani  so  ozemlje  današnje  Slovenije  zasedli  v  drugi  polovici  2.  stoletja pred Kristusom tako, da so najprej premagali ljudstva v Istri.Ko so zavzeli ozemlje, so veliko ljudi odpeljali v suženjstvo, moške pa so pogosto vključevali v vojsko. Zaseženo zemljo so dali veteranom. Dotedanji   prebivalci   so   postali   najemniki   brez   državljanskih   pravic.   Polnopravni rimski državljani so postali šele v 3. stoletju. Rimska moč na tem ozemlju je začela propadati v 4. in 5. stoletju, zaradi vpadov Hunov in germanskih plemen.Današnje ozemlje Slovenije je imelo za Rimljane dva pomena: Vojaški pomen: Kraški zaporni zid je bil namenjen varovanju meja Italijeter omogočal prodor naprej proti vzhodu.Gospodarski  pomen:  na  tem  prostoru  so  izkoriščali različne surovine (železo).V času Rimljanov je bil značilen razvoj kmetijstva v vzhodnih Alpah. S krčenjem  gozdov  in  izsuševanjem  močvirij  so  pridobili  zemljo  za obdelovanje. Namesto  rala  so  uvedli  plug,  začeli  so  z  dvoletnim kolobarjenjem. Z gradnjo cest so pospešili trgovino (uvažali so olje, žito, vini, izvažali so les,  kože,  železo,  usnje,  sužnje).  Razvile  so  se  mnoge  obrti,  npr.  lončarstvo  in  kamnoseštvo.  Na  Gorenjskem  in  Koroškem  so  kopali železovo rudo, ki so jo uporabljali domačini za kovanje železnih izdelkov, ki pa so jih potem prodajali po vsem rimskem imperiju.Slovensko ozemlje je bilo v časuRimskega imperija razdeljeno:  - zahodni  del  Slovenije  do  Hrušice  (kasneje  do  Trojan)  in  Istra  sta  bila vključena v osrednji del cesarstva – Regija X;  - severovzhodni del in Dolenjska sta bili del province Panonija; -  severni  del  (Koroška)  in  Štajerska  od  Trojan  dalje  pa  sta  bila  vključena v provinco Norik.   Vir: Razpotnik, Miranda Jelka (2015). Raziskujem preteklost 7. Učbenik za zgodovino v 7.razredu osnovne šole. Ljubljana: Rokus Klett. Str. 70. Ptuj – Poetovio, Celje – Celeia, Trojane – Atrans, Ljubljana – Emona, Vrhnika – Nauport, Kranj – Carnium, Drnovo – Neovidun, Koper - CapodistriaNa  rimski  imperij  še  vedno  spominjajo  številni  kraji,  ki  so  ohranili  rimska  imena,  npr.  Celje,  Ptuj,  Ljubljana;  številni  ostanki  iz  Rimskega  obdobja;  arheološka  izkopavanja  pričajo tudi o razširitvi krščanstva na vzhodnoalpskem prostoru; v okolici Ptuja in Beli krajini so se ohranili tudi mitreji, ki dokazujejo razširitev mitraizma na vzhodnoalpskem prostoru.

# data[].attributes.body
Ptuj so zasedili Rimljani

# data[].attributes.body
Otkritje ognja

# data[].attributes.body
Slovani ob naselitvi niso naleteli na povsem prazen prostor, saj so na njem prebivali krščanski romanski staroselci, ki so živeli na področju Norika in v antičnih mestih na območju današnje Slovenije. Staroselci so pred selitvami pozne antike bežali v odmaknjene predele, najpogosteje na nedostopne hribe in ustanavljali višinska utrjena naselja (npr. Rifnik pri Celju). Novejše arheološke raziskave kažejo, da so kontinuirano naselitev ohranila tudi nekatera dobro zaščitena mesta v nižini. Del romaniziranega prebivalstva je pred Slovani pobegnil v Italijo in v mesta ob Jadranski obali. Slovani so si staroselce podredili, veliko so jih zasužnjili (slovansko ime za sužnja je bilo dolgo krščenik, saj so bili staroselci kristjani), nekateri pa so se s Slovani zlili in obogatili njihovo kulturo. Slovani so romanizirane staroselce imenovali Vlahi ali Lahi. Nanje spominjajo krajevna imena s korenom Vlah, kot so npr. Laško, Laški Rovt itd. Od romaniziranih staroselcev so Slovani prevzeli nekatera zemljepisna imena, zlasti imena rek (Sava, Drava, Soča) in pokrajin (Kranjska) ter bolj napreden način obdelave zemlje in kovin.

# data[].attributes.body
Lovci in nabiralci

# data[].attributes.body
Rimske zgradbe

# data[].attributes.headline
Knežji kamen simbolično predstavlja starodavno slovensko identiteto, predvsem pa državnost in hkrati z njo tudi samobitnost ter izvorno politično kulturo. Knežji kamen predstavlja središče slovenskega demokratičnega obreda, ki je v svetovnem merilu brez primere. Na podlagi slovenskega ustoličevanja, o katerem je govora na drugem mestu, se je utrdila in razvila pogodbena teorija o prenosu pravice vladanja iz ljudstva na vladarja. In več kot tisoč let kasneje je tudi na podlagi poznavanja karantanskega ustoličevanja nastala ameriška ustava, ki jo ves svet ima za izredno napredno in demokratično glede na takratne čase. Slovenci smo že najmanj tisoč let pred njo ne samo poznali teorijo o prenosu oblasti z ljudstva na vladarja, temveč smo jo dosledno tudi izvajali. Očitno pa je bila za tiste čase preveč napredna in smo tudi zaradi tega bili izpostavljeni hudim pritiskom bistveno manj družbeno razvitih, vendar pa vojaško agresivnejših ljudstev.Knežji kamen je po svojem izvoru glavič rimskega stebra iz ruševin noriškega mesta Virunum, ki je bil nekaj kilometrov naprej od karantanskega središča, Krnskega gradu. Ostanki oz. izkopanine Virunuma so zelo slabo označene, vendar jih je mogoče videti na levi strani glavne ceste, ki vodi od Celovca proti Št. Vidu. Simbol slovenske samobitnosti, starožitnosti in slovenske državnosti - knežji kamen, se je nahajal na Gosposvetskem polju, s starim imenom Svatne in sicer med Glanekom in Gospo sveto.Kasneje so ga Avstrijci od tam odstranili in ga prenesli v Deželni muzej v Celovcu, kjer se žal nahaja na precej neuglednem mestu. Ustoličevanje je obstajalo v Karantaniji že pred prihodom krščanstva med Slovence. Bilo je neposredno povezano z izbiro novega vladarja, z njim pa je novi izvoljeni vladar Slovencev na slovesen in simbolično izredno globok način sprejel oblast iz rok ljudstva.Knežji kamen predstavlja simbol boga, ki izhaja iz staroverskega izročila Slovencev, hkrati pa ni bil v nasprotju niti s krščansko vero in zato se je kot takšen ohranil še nekaj stoletij po prihodu krščanstva med Slovence. Vsak vladar Karantancev se je bil dolžan ustoličiti na knežjem kamnu in simbolično sprejeti oblast iz rok slovenskega ljudstva!Zadnji ki je to storil na tradicionalni način je bil Ernest Železni leta 1414. Čeprav je oblast že pred tem postala dedna in ne več demokratično izbrana od ljudstva, kar je nedvomno precejšen korak nazaj, pa je slovensko ljudstvo še vedno vztrajalo pri svoji tradicionalni podelitvi oblasti novemu vladarju. Tako je sin Ernesta Železnega, cesar Friderik III., leta 1443 prosil koroške deželne stanove, da so mu spregledali preobleko v kmeta, ki se mu kot cesarju ni več zdela primerna. Deželni stanovi so mu ugodili in nato je sprejel njihov poklon ter zaprisegel da hoče spoštovati pravice slovenske dežele. Šele s tem je dobil izvršno oblast. Tako so storili tudi drugi vladarji za njim, ali osebno, ali pa po svojih zakonitih zastopnikih, vse do cesarja Karla VI., leta 1728. Vedno samo v slovenskem jeziku!

# data[].attributes.subject
Knežji kamen simbolično predstavlja starodavno slovensko identiteto, predvsem pa državnost in hkrati z njo tudi samobitnost ter izvorno politično kulturo. Knežji kamen predstavlja središče slovenskega demokratičnega obreda, ki je v svetovnem merilu brez primere. Na podlagi slovenskega ustoličevanja, o katerem je govora na drugem mestu, se je utrdila in razvila pogodbena teorija o prenosu pravice vladanja iz ljudstva na vladarja. In več kot tisoč let kasneje je tudi na podlagi poznavanja karantanskega ustoličevanja nastala ameriška ustava, ki jo ves svet ima za izredno napredno in demokratično glede na takratne čase. Slovenci smo že najmanj tisoč let pred njo ne samo poznali teorijo o prenosu oblasti z ljudstva na vladarja, temveč smo jo dosledno tudi izvajali. Očitno pa je bila za tiste čase preveč napredna in smo tudi zaradi tega bili izpostavljeni hudim pritiskom bistveno manj družbeno razvitih, vendar pa vojaško agresivnejših ljudstev.Knežji kamen je po svojem izvoru glavič rimskega stebra iz ruševin noriškega mesta Virunum, ki je bil nekaj kilometrov naprej od karantanskega središča, Krnskega gradu. Ostanki oz. izkopanine Virunuma so zelo slabo označene, vendar jih je mogoče videti na levi strani glavne ceste, ki vodi od Celovca proti Št. Vidu. Simbol slovenske samobitnosti, starožitnosti in slovenske državnosti - knežji kamen, se je nahajal na Gosposvetskem polju, s starim imenom Svatne in sicer med Glanekom in Gospo sveto.Kasneje so ga Avstrijci od tam odstranili in ga prenesli v Deželni muzej v Celovcu, kjer se žal nahaja na precej neuglednem mestu. Ustoličevanje je obstajalo v Karantaniji že pred prihodom krščanstva med Slovence. Bilo je neposredno povezano z izbiro novega vladarja, z njim pa je novi izvoljeni vladar Slovencev na slovesen in simbolično izredno globok način sprejel oblast iz rok ljudstva.Knežji kamen predstavlja simbol boga, ki izhaja iz staroverskega izročila Slovencev, hkrati pa ni bil v nasprotju niti s krščansko vero in zato se je kot takšen ohranil še nekaj stoletij po prihodu krščanstva med Slovence. Vsak vladar Karantancev se je bil dolžan ustoličiti na knežjem kamnu in simbolično sprejeti oblast iz rok slovenskega ljudstva!Zadnji ki je to storil na tradicionalni način je bil Ernest Železni leta 1414. Čeprav je oblast že pred tem postala dedna in ne več demokratično izbrana od ljudstva, kar je nedvomno precejšen korak nazaj, pa je slovensko ljudstvo še vedno vztrajalo pri svoji tradicionalni podelitvi oblasti novemu vladarju. Tako je sin Ernesta Železnega, cesar Friderik III., leta 1443 prosil koroške deželne stanove, da so mu spregledali preobleko v kmeta, ki se mu kot cesarju ni več zdela primerna. Deželni stanovi so mu ugodili in nato je sprejel njihov poklon ter zaprisegel da hoče spoštovati pravice slovenske dežele. Šele s tem je dobil izvršno oblast. Tako so storili tudi drugi vladarji za njim, ali osebno, ali pa po svojih zakonitih zastopnikih, vse do cesarja Karla VI., leta 1728. Vedno samo v slovenskem jeziku!

# data[].attributes.body
Knežji  kamen

# data[].attributes.body
Ulaz v Divlje babe

# data[].attributes.body
Rimska utrdba Kastra - občina Ajdovščina

# data[].attributes.attachment_link.title
Rimska utrdba Kastra - Občina Ajdovščina.JPG

# data[].attributes.body
Turški vpadi na slovensko ozemlje so potekali od 15. do 16. stoletja, ko je vojska Osmanskega imperija večkrat vdrla in oplenila habsburške dežele. Današnja Slovenija je bila takrat razdeljena na dežele (Kranjska, Štajerska, Koroška, Goriška in mesto Trst).

Prvič so Turki vpadli na ozemlje današnje Slovenije 9. oktobra leta 1408 ko so vpadli v Belo krajino in izropali okolico Metlike. To je poročal Janez Vajkard Valvasor.[1][2][3] Vpadi so trajali približno 200 let. Ko so Turki zavzeli Bizantinsko cesarstvo in še Bosno, so njihovi vpadi preko Hrvaške v današnjo Slovenijo sledili vsako leto. Najbolj so trpeli ljudje na Kočevskem, Krasu in Beli krajini. Turški vpadi pa so se leta 1593 z veliko zmago notranjeavstrijskih in hrvaških čet nad Turki pri Sisku končali.

Prvi turški vpadi v Slovenijo so bili roparski pohodi. Turki so požigali vasi, pobijali ljudi, mlade fante so ugrabili ter jih vzgojili v janičarje, ostale ljudi, ki so bili dovolj močni, so odpeljali v suženjstvo, kradli so živino ter pridelke, denar ter se s plenom vrnili v takratno Osmansko carstvo. Med izhodišča vpadov je spadala tudi Bosna, ki so jo osvojili Turki.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Turška povest je eden izmed pomembnih žanrskih tipov slovenskega zgodovinskega pripovedništva. Pokriva zgodovinsko obdobje od 1353 do 1715, ki je širše od obdobja turških vpadov na slovensko ozemlje (1408-1593). Vzorčni primer turške povesti je Jurčičev Jurij Kozjak, slovenski janičar, samih povesti pa je približno 40.

Zgodovinski roman

Zgodovinski roman je daljša pripovedna proza z zgodovinsko snovjo. Izpričane zgodovinske osebe, dogodki in atmosfera so lahko v ospredju ali pa služijo le za ozadje fiktivnega dogajanja. Josip Jurčič je utemeljitelj in glavni predstavnik slovenske zgodovinske povesti in romana v 19. stoletju. Pripovednoprozna besedila z zgodovinsko tematiko so sicer nastajala že pred njim, a Jurčič je tisti, ki naj bi k nam prinesel Scottovo pripovedno maniro, ki tudi v svetovni književnosti pomeni začetek "pravega" zgodovinskega romana. Literarna zgodovina je precej govorila o Scottovem vplivu na Jurčičevo pisanje, dokaze zanj pa je v največji meri našla zunaj Jurčičeve zgodovinske povesti, npr. ob prvem slovenskem romanu Deseti brat (1866). Jurčič je na Scotta naletel leta 1862. Pod njegovim vplivom je najprej napisal Jurija Kozjaka in Kloštrski žolnir. Do tedaj so obsežnejše povesti z zgodovinsko tematiko izhajale sporadično, med letoma 1864 in 1869 pa je Jurčič poskrbel za kontinuiteto žanra, pri čemer je 7200 izvodov Jurija Kozjaka v treh zaporednih izdajah igralo pomembno vlogo. Jurčič je našel recept za realizacijo Levstikovega literarnega programa: združil je domače folklorno pripovedno izročilo, domača zgodovinska dejstva in Scottove sugestivne pripovedne tehnike.

Turške povesti

Turška povest je eden najbolj trdoživih žanrskih tipov zgodovinskega romana pri nas. Turške epizode se pojavijo že v Kočevarjevi povesti Mlinarjev Janez iz leta 1859, pravi vzorec tega pripovedništva pa je leta 1864 pripravil Josip Jurčič s povestjo Jurij Kozjak, slovenski janičar.

Turki so pomemben del snovnega, tematskega in motivnega repretorarja slovenske literature, največkrat se pojavljajo v ljudski pesmi in poljudni pripovedni prozi. V slovenskem kulturnem spominu Turki sicer zavzemajo mesto nacionalnih sovražnikov, a kot sovražniki so tudi združevalni element, saj skupna nevarnost vedno pomirja socialna nasprotja znotraj nacije in jih združuje. Nase preusmerja socialne napetosti ter posledično prevzema vlogo socialnega strelovoda.

Zgodbena shema turških povesti je dvojna: prvo, kamor lahko štejemo Jurija Kozjaka, lahko imenujemo družinsko-pustolovska, drugo, to je npr. Miklova Zala, pa ljubezensko-pustolovska. Osnovni spor se rodi med domačimi ljudmi, Turki pa so v obeh primerih le slučajni zgodovinski dejavnik, ki poganja doganjanje - če ne bi bilo Turkov, bi bili v tej vlogi tudi cigani ali roparji. Večerniška zgodovinska povest torej ne jemlje zgodovine kot nujne prvine dogajanja, zgodovina (Turki) je le slikovita kulisa.

Marsikateri del turške povesti se dogaja v tujini, daleč od domače dežele. V tujini slovenski junaki srečujejo svoje rojake in skozi to izkušnjo širijo prostor domačega. Čeprav se junaki vrnejo v domovino, so turške povesti izraz slovenskih ekspanzijskih teženj. Ena tretjina korpusa turške povesti hkrati pripada tudi kateri drugi žanrski oznaki - recimo uskoški, ciganski ali čarovniški povesti, odvisno od alternativne tematike, ki jo bolj ali manj enakovredno vključuje. Uskoki so bili pravoslavni Srbi, ki jih je avstrijski cesar najel za varuhe južne meje proti Turkom. Tematiko si s turško delijo v naslednjih povestih - Miroslav Malovrh: Strahovalci dveh kron, Lea Fatur: Za Adrijo! in Vilemir. V Žerjavovi povesti Črna žena poleg Turkov nastopajo tudi cigani.

Prostor dogajanja turških povesti največkrat pokriva domače pokrajine Dolenjsko, Gorenjsko, Koroško, Primorsko, Štajersko, pa tudi Dunaj, Vojno krajino in Turčijo. Domači kraji so največkrat navedeni s konkretnim imenom kraja, verjetno z namenom nagovora lokalnega bralca.

Zgodovinsko povest s turško tematiko sta napovedala že Fran Levstik v svojem literarnem programu Popotovanje iz Litije do Čateža leta 1858 in katoliška založba Mohorjeva družba v svojem razpisu literarnih nagrad leta 1863. Turško povest je omenjal tudi Ivan Pregelj. Najbolj intenzivna proizvodnja turških povesti se je dogajala v 60. in 70. letih 19. stoletja in v prvih štirih desetletjih 20. stoletja.

V povestih se pojavljajo različni načini kolektivnega preživetja, največkrat so avtorji uporabili princip prevzema ali adaptacije tujega. Jurčič z Jurijem Kozjakom vzpostavi model sprenevedanja, gojenja iluzije, da tujega sploh ni. Tisto, kar je bilo na prvi pogled tuje, se izkaže za naše, domače. Model, kjer so Slovenci preoblečeni v Turke, se je potem pojavil še velikokrat, npr. Jurij Vranič: Mahmud, Franc Valentin Slemenik: Križem sveta in Mati božja dobrega sveta.

Da je turška povest zares trdoživ žanr, dokazuje nastanek sodobnih besedil s to tematiko. Ivan Sivec je leta 1997 napisal "povest iz turških časov iz Mengša" Krvava grajska svatba.

Turški vpadi

Turški vpadi na slovensko ozemlje so potekali od 15. do 16. stoletja. Današnja Slovenija je bila takrat razdeljena na več dežel - Kranjsko, Štajersko, Koroško, Goriško in mesto Trst. Turki so na ozemlje današnje Slovenije prvič vpadli 9. oktobra leta 1408, napadli so Belo krajino in izropali okolico Metlike. O tem je poročal Janez Vajkard Valvasor. Vpadi so trajali približno 200 let, v določenih obdobjih so Turki napadali vsako leto. Najbolj so trpeli ljudje na Kočevskem, Krasu in v Beli krajini. Turški vpadi pa so se leta 1593 z zmago notranjeavstrijskih in hrvaških čet pri Sisku končali. Prvi turški vpadi v Slovenijo so bili roparski pohodi, požigali so vasi, pobijali ljudi, mlade fante so ugrabili ter jih vzgojili v janičarje, ostale ljudi, ki so bili dovolj močni, pa so odpeljali v suženjstvo. Kradli so živino, pridelke in denar ter se s plenom vračali nazaj v takratno Osmansko cesarstvo.

Kot vzorčni primerek turške povesti nam služi Jurčičev Jurij Kozjak, slovenski janičar. Jurčič ga je napisal leta 1864, zanj je pri Mohorjevi družbi dobil 100 goldinarjev (gre za prvo nagrajeno slovensko literarno delo). Jurij Kozjak se dogaja med 1464 in 1475, ko so Turki pod vodstvom Ahmed paše požgali stiški samostan, in v kronologiji ni preveč zvest zgodovinskemu dogajanju. Osnovne podatke je Jurčič povzel iz Valvasorja, ki govori o nekem Ludviku Kozjaku, ki je bil poražen v boju s Turki. Zgodba o ugrabljenem dečku, ki postane krut janičar, vendar prepozna svoje korenine in se vrne domov na Kranjsko in h katoliški veri, zgodovinsko ni izpričana. Ta motiv je v slovenski zgodovinski povesti precej pogost in ima verjetno osnovo v ljudskem izročilu. Pripoved danes spada na področje mladinske književnosti in je ena najbolj poznanih slovenskih knjig, saj gredo njene izdaje in prevodi v desetine.

Miklova Zala je drugo najbolj znamenito besedilo turške povesti. Napisal jo je Jakob Sket leta 1884. Še danes je ponatiskovana, redno jo uprizarjajo tudi kot igro za ljudski oder. Temelji na ljubezenskem trikotniku med vrlim Mirkom, pošteno Zalo in zvijačno Židinjo Almiro, ki izda Turkom skrivni vhod v tabor, tako da Mirka ujamejo in v zameno za njegovo svobodo odpeljejo lepo Zalo v sužnost na sultanov dvor. Po sedmih letih pobegne iz Carigrada domov in zadnji trenutek prepreči Mirkovo poroko z Almiro.

Mohorjeva družba

Čeprav je bil Jurčič politično liberalen, se je v povestih, objavljenih pri katoliški Mohorjevi družbi, ki je bila najpomembnejši producent tega žanrskega tipa, podredil konservativnim nazorom založbe. Pri Mohorjevi je izšla ena tretjina korpusa turških povesti in s pogostim pojavljanjem v visokonakladnih zbirkah te založbe je turška povest postala osrednji žanrski tip slovenske zgodovinske povesti. Povesti so utrjevale politično formulo Slovenca kot borca za krščanstvo proti Turkom.

Ostale turške povesti in pisci turških povesti

Josip Jurčič, Grad Rojnine (1866)

Jernej Dolžan, Mati božja dobrega sveta ali bratovska ljubezen (1868, 1907)

Franc Valentin Slemenik, Izdajavec, zgodovinska povest iz turških časov (1873, 1907)

Pod turškim jarmom (1882, 1892, 1903)

Josip Vošnjak, Troje angeljsko češčenje (1886, 1914), Doma in na ptujem (1889)

Vitomil Feodor Jelenc, Beligrajski biser (1905)

Fran Zbašnik, Na krivih potih (1893)

Silvester Košutnik, Ciganova osveta (1898, 1905, 1906, 1925)

Josip Lavtižar, Junaška doba Slovencev: Zgodovinska povest iz 15. stoletja: godi se na Gorenjskem ob času turških vpadov (1935-36)

Mimi Malenšek, Marija Taborska: Zgodovinska povest iz dobe turških časov (1939-40)

Karel Mauser, Puntar Matjaž: Povest iz časov kmečkih puntov in turških bojev (1950)

Rudi Šimac, Legenda o sveti Heleni in sveti Marjeti (2008)

Josip Podmilšak

Miroslav Malovrh

Peter Bohinjec

Miran Hladnik: Turki v slovenski zgodovinski povesti. [1]

Božidar Jezernik (ur.): Imaginarni Turčin. Beograd: Knjižara Krug, 2010 (Biblioteka XX vek, 189).

Božidar Jezernik (ur.): Imagining 'the Turk'. Newcastle: Cambridge Scholars, 2010.

Portal:Literatura

# data[].attributes.attachment_link.description
Turška povest je eden izmed pomembnih žanrskih tipov slovenskega zgodovinskega pripovedništva. Pokriva zgodovinsko obdobje od 1353 do 1715, ki je širše od obdobja turških vpadov na slovensko ozemlje (1408-1593). Vzorčni primer turške povesti je Jurčičev Jurij Kozjak, slovenski janičar , samih povesti pa je približno 40.

# data[].attributes.body
Karantánija (tudi Korotán) je bila slovanska plemenska kneževina oziroma vojvodina v Vzhodnih Alpah. Najverjetneje je bila najstarejša slovanska državna tvorba, čeprav je bila kljub večinskemu slovanskemu prebivalstvu po svojem izvoru in po svojem razvoju sicer ves čas polietnična. Nastala je v 7. stoletju in je kljub izgubi zunanje samostojnosti leta 745 ter vsaj delni izgubi notranje samostojnosti v letih 820–828 kot plemenska vojvodina ostala pomembna do konca 9. stoletja. Karantanska slovanska etnična identiteta se je sredi 9. stoletja zaradi tega razširila po vsem vzhodnoalpskem področju in je ostala dokaj močna tudi še v 10. stoletju, nato pa sta se tako Karantanija kot etnična zavest karantanskih Slovanov pričeli razkrajati. Na podlagi stare karantanske državnosti se je v drugi polovici 10. stoletja z utrditvijo zahodnoevropskega fevdalizma pričela oblikovati klasična vojvodina Koroška.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Karantanija

Od srede 7. stoletja do cca. 820/828 slovanska država, nato se kot frankovska grofija in kasneje kot vojvodina v sklopu Svetega rimskega cesarstva postopoma preoblikuje v klasično Koroško

najverjetnejši obseg Karantanije okoli leta 800

Glavno mesto

Krnski grad

Jeziki

alpska slovanščina

Religija

poganstvo, krščanstvo

Vlada

Kneževina

knez

-

okrog 631

Valuk

Zgodovinsko obdobje

zgodnji srednji vek

-

razpad Samove plemenske zveze

658

-

preoblikovanje v grofijo

828

Karantánija (tudi Korotán) je bila slovanska plemenska kneževina oziroma vojvodina v Vzhodnih Alpah. Najverjetneje je bila najstarejša slovanska državna tvorba, čeprav je bila kljub večinskemu slovanskemu prebivalstvu po svojem izvoru in po svojem razvoju sicer ves čas polietnična. Nastala je v 7. stoletju in je kljub izgubi zunanje samostojnosti leta 745 ter vsaj delni izgubi notranje samostojnosti v letih 820-828 kot plemenska vojvodina ostala pomembna do konca 9. stoletja. Karantanska slovanska etnična identiteta se je sredi 9. stoletja zaradi tega razširila po vsem vzhodnoalpskem področju in je ostala dokaj močna tudi še v 10. stoletju, nato pa sta se tako Karantanija kot etnična zavest karantanskih Slovanov pričeli razkrajati. Na podlagi stare karantanske državnosti se je v drugi polovici 10. stoletja z utrditvijo zahodnoevropskega fevdalizma pričela oblikovati klasična vojvodina Koroška.

Ime Karantanija je nedvomno predslovanskega izvora, o njem pa sta možni dve razlagi. Po prvi razlagi je ime izpeljano iz predindoevropske besede * karra v pomenu 'skala', po drugi razlagi pa je ime keltskega izvora in izpeljano iz besede * karantos v pomenu 'prijatelj'.

Karantanija je latinizirana oblika imena, ki se je uporabljalo v takratnih virih. O tem priča že končnica -ija, ki je v taki obliki povsem tuja izvornim slovenskim toponimom (izraz "Slovenija" je učena beseda, ki je nastala šele v 19. stoletju). Po drugi strani pa je zelo malo verjetno, da so slovanski naseljenci izraz vzeli neposredno iz keltskih jezikov; najverjetneje je bila staroslovenska oblika imena Korotan () prevzeta iz latinskega * carantanum. Iz te osnove se je kasneje (najverjetneje v visokem srednjem veku) razvilo sodobno ime pokrajine Koroške (< praslovansko *korǫt'ьsko ). Kljub temu se je vse do 19. stoletja ohranilo tudi staro ime, Korotan, ki po vsej verjetnosti izvira neposredno iz domačega staroslovanskega imena za Karantanijo.

Leta 568 so se s sedanjega slovenskega ozemlja v Italijo premaknili germanski Langobardi. V izpraznjeni prostor so se začeli naseljevati Avari in Slovani. Prostor, ki so ga poselili Slovani, so naseljevali tudi ostanki romaniziranih staroselcev, ki so deloma še ohranili krščanstvo. Naselitev Slovanov v Vzhodne Alpe potrjujejo propadi škofij v vzhodnoalpskem prostoru v drugi polovici 6. stoletja, sprememba poselitve in materialne kulture, predvsem pa uveljavitev novega, slovanskega govora.

Po letu 591 so Slovani prodrli vse do ozemlja blizu izvira Drave in se spopadli z Bavarci. Meja z Bavarci se je začasno ustalila na vzhodnem Tirolskem. Že leta 595 se v zgodovinskih virih za vzhodnoalpski prostor pojavi ime dežela Slovanov ( latinsko Sclaborum provincia). Slovani v Vzhodnih Alpah, so bili, tako kot Slovani v Panoniji, podrejeni oblasti avarskih kaganov. Ob slabitvi avarske oblasti pa se je na prostoru današnje južne Koroške v začetku 7. stoletja razvila relativno samostojna "krajina Slovanov" ( latinsko marca Vinedorum), s svojim knezom. V virih se pojavlja Valuk ( latinsko Wallux dux Winedorum). Leta 623 se je verjetno pridružila plemenski zvezi Alpskih Slovanov pod vodstvom frankovskega trgovca, kralja Sama. Po propadu Samove plemenske zveze leta 658 je "krajina Slovanov" s središčem na Krnskem gradu severno od današnjega Celovca, ki se je že začela imenovati Karantanija, ohranila neodvisnost.

Ko so Karantanci okrog leta 743 Bavarce zaprosili za pomoč v obrambi pred Avari, so morali priznati njihovo nadoblast ter jim za talca poslati Gorazda, ki je bil sin kneza Boruta, in knezovega nečaka Hotimira, ki so ju Bavarci pokristjanili. Boruta je leta 749 nasledil Gorazd, ki pa je umrl že po treh letih vladanja; nasledil ga je bratranec Hotimir. Z vladanjem kneza Hotimirja leta 751 se je začelo pokristjanjevanje Karantancev, ki so ga pod vodstvom karantanskega pokrajinskega škofa Modesta vodili irski misijonarji iz Salzburga. Pokristjanjevanje je sprožilo tri neuspele upore. Prvi se je začel po Modestovi smrti (763), drugi 765, vendar je knez oba hitro zatrl. Zadnji upor se je začel po smrti kneza Hotimirja, leta 769, in je trajal vse do posega bavarskega kneza Tasila III. leta 772. V tem času je nov knez postal Valtunk, nadaljeval pa se je tudi salzburški misijon. Prav z delovanjem misijonarjev v Karantaniji je mogoče povezati nastanek slovanskih liturgičnih besedil, ki so bila pozneje (ob koncu 10. in v začetku 11. stoletja) zapisana v Brižinskih spomenikih.

Po porazu in odstavitvi upornega bavarskega kneza Tasila III. leta 788 je bila v frankovsko državo Karla Velikega skupaj z Bavarsko vključena tudi Karantanija. Po uničenju avarskega kaganata 796 in reorganizaciji teritorialne ureditve frankovskih mejnih področij (najkasneje 803) je Karantanija postala del Bavarske vzhodne krajine, vendar je še ohranila plemensko notranjo ureditev. Najkasneje v tem času se je na njenem jugu razvila še ena slovanska kneževina: Karniola. Po Valtunku so Karantaniji vladali domači vladarji Pribislav, Semik, Stojmir in Etgar.

Ko je knez slavonskih Slovanov Ljudevit Posavski leta 819 zaradi nezadovoljstva s frankovskim furlanskim mejnim grofom Kadolahom začel upor, se mu je pridružil tudi del Karantancev. Ob reki Dravi so se v letih 819 in 820 spopadli s Franki in leta 820 požgali samostan v bavarskem Bischofshofnu. Vendar jih je istega leta porazil furlanski mejni grof Balderik in Karantanija je bila nato nekaj let podrejena furlanskim krajišnikom. Po dokončni zadušitvi Ljudevitovega upora leta 823 so Franki leta 828 reorganizirali upravo in v mejnih plemenskih kneževinah so domače slovanske kneze zamenjali frankovski grofje. Zadnjega karantanskega kneza Etgarja je zamenjal grof z Bavarske, Helmwin.

Andrej Pleterski zagovarja stališče, da je bila Karantanija okrog leta 800 v resnici precej manjša, kot so domnevali starejši zgodovinarji, in sicer naj bi bila osredotočena le na osrednji in južni del današnje Koroške. V vzhodnoalpskem prostoru naj bi tedaj poleg te male Karantanije in poleg še bolj južne Karniole obstajala vsaj še ena kneževina na zahodnem in severozahodnem delu vzhodnoalpskega prostora, ki naj bi nosila ime Liburnija. Do takega sklepa je Pleterski prišel predvsem na podlagi nove interpretacije tistega dela razprave Conversio Bagoariorum et Carantanorum, ki govori o posvetitvi treh cerkva v vzhodnoalpskem prostoru. Po njegovem moramo besedilo brati tako, da se nanaša na neko območje v soseščini Karantancev, ne pa na Karantance , pri čemer ime Liburnija razlaga kot ime te pokrajine, ki se razteza na severovzhod vsaj do Ad Undrimas (Ingeringa). Pleterski se pri svoji hipotezi opira tako na novejše arheološke raziskave o manjšem ozemeljskem obsegu stare Karantanije, kot tudi na povezovanje Brižinskih spomenikov z žensko samostansko skupnostjo v Milstattu, domnevnem središču Liburnije. Po njegovem knez Domicijan v Konverziji pri navajanju karantanskih knezov ni bil omenjen prav zaradi tega, ker pač ni bil karantanski, ampak liburnijski knez.

Pleterski dopušča možnost, da je ob srednji Muri obstajala še ena, po imenu neznana kneževina, ki bi jo lahko nakazovala skupina cerkva na tem področju. Tako bi se na področju, ki ga običajno označujemo za karantansko, nahajale tri slovanske kneževine. Hipoteza o večjem številu kneževin na vzhodnoalpskem področju pa ni naletela na ugoden odmev med ostalimi zgodovinarji. Peter Štih se v svoji kritiki osredotoča na to, da Pleterski napačno razlaga sporni odlomek iz Konverzije in da sta Liburnija in Ad Undrimas umeščena znotraj karantanske kneževine. Konverzija civitas dosledno uporablja za kraj, ne pa za deželo, poleg tega pa je v času pisanja Konverzije po njegovem mnenju domnevna Liburnija očitno že spadala v okvir Karantanije. Igor Grdina pa je kritiziral predvsem ideje Pleterskega o liburnijski ženski samostanski skupnosti in njeni povezavi z Brižinskimi spomeniki.

Morda že po uporu Ljudevita Posavskega, najkasneje pa s frankovsko upravno reformo iz leta 828, do katere je prišlo predvsem zaradi bolgarske nevarnosti, so s Helmwinom, ki sta mu sledila Albgar in Pabo, na oblast prišli vojvode bavarskega rodu ( duces Bagoarii). Le-ti so imeli deželo v grofovski upravi ( in comitatum). Med zgodovinarji prevladuje teorija, da so Karantanci leta 820 oziroma najkasneje leta 828 svoje kneze in notranjo samostojnost zgubili, in da je prav tedaj tuji grof Helmwin zamenjal odstavljenega slovanskega kneza Etgarja. Na to lahko sklepamo iz dveh posrednih dokazov. Kot prvo se po Ljudevitovem uporu Karantanci, Karniolci in Avari kot (notranje) samostojni narodi ne omenjajo več, kot drugo pa se v Karantaniji že leta 822 pojavi prvi zabeleženi frankovski fevd. Pojavljajo pa se tudi ločena mnenja. Manj radikalno je npr. mnenje Herwiga Wolframa, da darovanje Bavarca Matherija še ne predstavlja padca rodovne kneževine, ampak pomeni šele pripravljanje terena za kasnejšo uvedbo grofovske uprave. Bolj radikalna, a na splošno nesprejeta hipoteza pa pravi, da so ti vojvode bavarskega rodu ( duces Bagoarii) pravzaprav karantanski (in ne bavarski) vojvode, ki so v svoji deželi Karantaniji poleg vojvodske oblasti dobili še grofovsko upravo. Toda prav uvajanje grofovske uprave, ki je institucija frankovske države za urejanje notranjih razmer, je neposredni dokaz, da sta Karantanija in Karniola izgubili notrano samostojnost z gentilno upravo, in da sta bili očitno vključeni v frankovsko državo.

Kakorkoli že, Karantanija je bila vsaj od leta 828 naprej vse bolj trdno vpeta v frankovski upravni in fevdalni sistem. Karantanija, ki so ji vladali grofje bavarskega rodu, je bila obenem že od leta 828 del frankovske Vzhodne prefekture, ki je zajemala tudi območja Zgornje Panonije, Spodnjo Panonijo in Karniole. Frankovski vladar Ludvik Nemški je spoznal, da velika Vzhodna prefektura ustvarja uporne prefekte, zato je iz prefekture izločil Spodnjo Panonijo in Karantanijo. Preostanek prefekture je leta 854 prepustil v upravo svojemu sinu Karlmanu. Toda tudi Karlman se je že kmalu uprl svojemu očetu, tako da je med letoma 857 in 861 pregnal Ludviku zvestega grofa v Karantaniji, verjetno pa tudi spodnjepanonskega grofa Koclja. Tako je Karlman Vzhodni prefekturi zagotovil meje v starem obsegu. Odtlej pa do leta 887 je bil prefekt hkrati tudi karantanski grof. Združitev obeh oblasti v isti osebi je imelo pomembne posledice v karantanski etnogenezi, saj se je ime Karantanija kmalu razširilo na celotno Vzhodno prefekturo. Vzhodna prefektura-Karantanija je vključevala celotno ozemlje Alpskih Slovanov, s tem pa se je hitro razširila tudi karantanska etnična pripadnost, med drugim tudi zaradi tega, ker je bila plast fevdalcev še prešibka in so se oblastniki morali naslanjati na slovansko plemensko tradicijo.

Karlman ni imel zakonitih sinov, zato je nezakonskemu sinu Arnulfu poskušal omogočiti čim boljše možnosti za družbeni vzpon: omogočil mu je, da so mu Franki priznali fiktivni status polnopravnega Karolinga, tako da je dobil tudi naziv sin iz kraljevske družine ( filius regalis). Ko je Karlman leta 876 zavladal nad Bavarsko, Karantanijo in vso (tudi Kocljevo) Panonijo, je že leta 876 Karantanijo in Panonijo dodelil kot " Regnum Carantanum" (izraz regnum- "kraljestvo" - je tedaj označeval vplivno vojvodsko območje in ne kraljevine) za svojega nezakonskega sina Arnulfa. Ko je Karlman leta 880 umrl, je Karlmanov brat Ludvik III. nečaku Arnulfu še naprej pustil njegov "regnum". Le-ta je obsegal območje Karantanije, Zgornje in Spodnje Panonije ter grofijo ob Savi. Darovnice iz tistih časov kažejo, da je imel Arnulf v Karantanskem "regnumu" celo kraljevske prerogative podeljevanja fevdov, kar kaže na notranjo samostojnost tega območja. Po smrti strica Ludvika III. leta 882 se je Arnulfov položaj še okrepil, saj je najkasneje v tem času postal zelo dejaven v bavarski politiki, kjer je tega leta že nastopal tudi kot bavarski voditelj ( princeps Baiovariorum). V letih med 882 in 887 se omenja tudi Regnum Arnulfi, kjer pa hkratno omenjanje Bavarcev in Slovanov daje slutiti, da gre za novi regnum, ki vključuje tako Bavarsko kot dotedanji Karantanski regnum. Arnulf v tem času v odnosu do frankovskega kraljestva doseže skoraj popolno notranjo in zunanjo samostojnost: sam podeljuje kraljeve posesti, sam imenuje upravitelje pokrajin, se na lastno pest vojskuje z velikomoravskim knezom Svetopolkom in z njim neodvisno od ostalih Frankov sklepa premirje. Karantanski regnum in bavarsko-karantanski Regnum Arnulfi sta leta 887 omogočila, da se je na državnem zboru v Triburu/Trieru pojavil tudi Arnulf z vojsko Bavarcev in karantanskih Slovanov in osvojil frankovsko oblast.

V času Arnulfove vladavine so bila karantanska območja v panonskem nižavju izpostavljena napadom Velikomoravske. Velikomoravski vladar Svetopolk je zbral vojsko se v letih 882-884 zelo uspešno bojeval z Arnulfom: Panonija je bila tedaj opustošena, mnogi podložniki pobiti, voditelji bodisi odvedeni v ujetništvo bodisi iznakaženi in zatem vrnjeni (nekaterim so odsekali roko, drugim jezik, tretjim spolovila). Na vzhodu usodno oslabljena Karantanija je kmalu zatem dočakala invazijo Madžarov. Ironija usode je, da je prav Arnulf, ki se je hotel maščevati Velikomoravcem, leta 892 kot svoje zaveznike v boju z njimi poklical Madžare; ko pa je leta 894 Svetopolk umrl, so se Madžari obrnili proti Arnulfu in vdrli v Panonijo. Madžare je tedaj vodil Álmoš, napade pa je nadaljeval njegov sin Árpád. Da bi se ubranil pred madžarskim navalom, se je Arnulf obrnil na vazalnega slavonskega kneza Braslava in mu prepustil področje Spodnje Panonije z Blatenskim kostelom. S tem je bilo iz območja (nekdanjega) Karantanskega regnuma izločeno veliko področje. Tako je pod oblast Braslava za zelo kratek čas prišlo tudi območje okrog Ptuja. Toda boj Braslava proti Madžarom je bil brezupen. Braslav se po letu 896 ne omenja več. Poleg opustošene Panonije je bil splošni razlog za šibkost frankovskega sveta proti Madžarom, da številna mesta in gradišča niso imela dovoljenja za utrditev. Madžari pa so v Evropo prinesli uporabo konjskega stremena, ki ga Evropejci dotlej niso poznali, in ki je omogočalo spretno premikanje na plemenitih jahalnih konjih, nenadne napade, hlinjenje pobegov in pripravljanje zased, zato so Madžari kot konjeniško ljudstvo zlahka obvladali panonske stepe. Panonijo so zasedli že najkasneje v letih 899/900. V letu 899 je umrl tudi Arnulf.; najkasneje leta 900 so Madžari Panonijo povsem opustošili in zasedli.

Karantanska zgodovina vse do leta 976 ni povsem jasna. Viri poročajo, da leta 900 na madžarskem ozemlju ni bilo niti ene krščanske duše več. 5. julija 907 je bil pri Bratislavi zlomljen nemški odpor proti Madžarom in v tem spopadu je padel tudi upravitelj Karantanije Liutpold. Spremenila se je vsa vzhodna karantanska meja, pa tudi del južne in severne. Tako je bilo začasno izgubljeno področje srednjega Pomurja ter skoraj vse ozemlje današnje Slovenije. Na jugozahodu so Madžari namreč sledili ostankom rimske ceste proti Italiji (v smeri današnjih mest Ptuj- Celje-Ljubljana). Čeprav so bila izgubljena ogromna karantanska področja in je bil izgubljen ozemeljski stik Karantanije z Zahodnimi Slovani, so madžarski vpadi po drugi strani zavrli prodor nemške kolonizacije med Karantance. Konec obdobja negotovosti je naznanjalo šele leto 949, ko je bavarsko-karantanska vojska uspela prodreti v osrčje Madžarske. Le malo kasneje, leta 955, je nemški kralj Oton Veliki uspel Madžare premagati v bitki pri Augsburgu ob reki Lech.

Zlasti nemško zgodovinopisje se je postavilo na stališče, da je bila vojvodina Karantanija ponovno vzpostavljena šele leta 976. Karantanija naj bi imela namreč vse od propada "Karantanskega kraljestva" pa do leta 976 za vojvodo bavarskega vladarja. Mnenja o tedanji povezavi med Karantanijo in Bavarsko so sicer deljena - verjetneje imamo opraviti s personalno unijo med dvema vojvodinama, morda pa je bila Karantanija res šele leta 976, ko je bila politično ločena od Bavarske, povzdignjena tudi v vojvodino. Grafenauer v zvezi s tem npr. opozarja na tri situacije:

liutpold Bertold je že od leta 927 do 937 nastopal kot vojvoda (dux) Karantanije/Koroške, med tem ko je na Bavarskem kot vojvoda deloval njegov brat Arnulf (907-937)- leta 935 je kot kaže bila vsa oblast celo združena v rokah Arnulfa, ki je tedaj omenjen kot "vojvoda Bavarcev in Karantancev";

viri o posebnem položaju Karantanije/Koroške tudi po letu 937 ne presahnejo - Bertold, ki je tedaj postal vojvoda na Bavarskem (937-949), se sicer poslej omenja le kot bavarski vojvoda- toda nemški kralj je na Bavarsko in v Karantanijo pošiljal ločenega kraljevega poslanca (walpota), kot da bi šlo za dve ločeni deželi;

v virih iz srede 10. stoletja se pojavlja izraz "Bavarci in Karantanci", kar kaže na poseben status Karantanije proti Bavarski.

Še preden je bila Karantanija tako ali drugače ločena od Bavarske, je doživela drugo in zadnjo kratkotrajno veliko ozemeljsko razširitev. Leta 952 je namreč svetorimski cesar Oton I. njenemu ozemlju dodal severnoitalijansko področje s celotno Veronsko krajino. Starejše slovensko zgodovinopisje zato govori tudi o nastanku tim. "Velike Karantanije", vendar se pridevnik "velika" tedaj ni uporabljal. Karantanija je bila ozemeljsko okrepljena zato, da bi se po eni strani na vzhodu lažje branila proti vpadom Madžarov, po drugi strani pa je na jugu omogočila stik nemške države z Apeninskim polotokom. Njena mejna področja proti Apeninskemu polotoku in proti Panoniji so bila oblikovana v krajine (mejne grofije).

Karantanija oziroma Koroška, kakor jo od tega obdobja naprej običajno imenujemo, je leta 976 po dolgem času imela vladarja, ki ni bil bavarski vojvoda, toda vojvodina je bila v letih 983-985 in 989-1002 v obliki personalne unije še dvakrat združena z Bavarsko, šele nato pa se je razvoj obeh dežel dokončno ločil. Čeprav se je tej večjezični in polietnični vojvodini Koroški morda obetala lepa prihodnost, so takšne upe pokopali dinastični spori med oblastniki. Proces razpadanja enotne vojvodine se je tako pričel že kmalu po njeni veliki ozemeljski razširitvi. Ozemeljsko močno povečana Koroška tako obvelja za slaboten fevdalni okvir vrste vse bolj samostojnih pokrajin. Že leta 995 je zaradi rivalstva za oblast odpadla zelo velika Veronska krajina, ki je bila nato od leta 1002 s Koroško sicer v personalni uniji (koroški vojvoda je bil namreč hkrati tudi veronski mejni grof). Leta 1002 je zaradi političnih trenj cesar od Koroške odcepil tudi Karantansko krajino (kasnejšo Štajersko), Podravsko krajino, Savinjsko krajino in še Kranjsko krajino. Ostanki dežele so tako naglo dobivali teritorialno podobo današnje Koroške. V latinskih poimenovanjih namesto starega izraza "Karantanija" ( Carantania) sicer v 11. stoletju povsem prevlada izraz "Koroška" ( Carinthia). Kljub temu še v 12. stoletju pri nekem prepisovalcu starih listin najdemo enačenje različic obeh nazivov.

Zaradi ločevanja s starejšo zgodovino mnogi že za obdobje po letu 976 uporabljajo izraz vojvodina Koroška. Pojavlja se tudi mnenje, da je bil koroški vojvoda v teh časih v glavnem cesarjev uradnik in ne več predstavnik klasične plemenske vojvodine (čeprav je bilo večinsko prebivalstvo v njej še slovansko). Tudi na tedanjem južnem Koroškem (skoraj celotna današnja Slovenija) se okrog leta 1000 namreč naglo raširijo zemljiška gospostva, tako, da oslanjanje na staro slovansko tradicijo ni bilo več potrebno. Sama karantanska etnična pripadnost se je pričela razkrajati z razkrajanjem ozemeljsko povečane Koroške, k temu pa je pripomoglo še okrepljeno neslovansko plemstvo, ki zaradi utrditve svojega zemljiškega gospostva (in to na vsem vzhodno-alpskem prostoru) ni več potrebovalo plemenske vojvodine. Ne glede na to so ostanki karantanske (oziroma koroške) posebne identitete preživeli še vse do začetka 16. stoletja. Potomci karantanske etnične skupnosti iz 9. in 10. stoletja so bili naslednja stoletja zgolj še Slovani ("Slovenci"), v 19. stoletju pa se je med njimi izoblikovala slovenska narodna identiteta. Mehanicistična delitev na karantansko (pred letom 976) in koroško obdobje (po letu 976) je zaradi opisanih zveznih procesov sicer poenostavljanje, dejstvo pa je, da se nekje v drugi polovici 10. stoletja naglo izoblikujejo značilnosti klasične koroške politične organizacije brez pomembnih elementov karantanske plemenske grofije/vojvodine.

Politična in družbena ureditev

Na vrhu karantanske družbe je bil knez s pripadniki svoje rodbine, ki so morda s še nekaterimi drugimi odličnikipredstavljali privilegiran sloj, to je karantansko plemstvo. Knežja družina je imela sredi 8. stoletja že zagotovljeno dedno oblast, knez je opravljal funkcijo vrhovnega sodnika, zastopnika za zunanje zadeve, pripadale so mu nekatere javnopravne dajatve, opiral pa se je tudi na svoje lastne vojaške sile. V povezavi z oblastnikom je tudi pravni institut, ki se imenuje pojezda. Pojezda pomeni, da je oblastnik, ki je jezdil od kraja do kraja, na licu mesta izvrševal svojo oblast. Za vzdrževanje takšnega potujočega dvora so morali poskrbeti prebivalci, ki so živeli na območju, kjer se je knez mudil.

Vir iz 9. stoletja poleg kneza in njegove družine omenja visoke upravne funkcionarje. Slovanskega naziva zanje ne poznamo, vir pa jih imenuje "prvaki" ( princeps) oziroma "visoki upravitelji- knezi/grofje" ( comites). Na Karantanskem ozemlju je živela vrsta plemen, čeprav med njimi po imenu danes poznamo le dve: Hrvate in Dudlebe, Če lahko Dudlebe tako ali drugače povezujemo z Germani, saj se pri njih pojavlja osebno ime *Deudo- (npr. v obliki Dietleip, Ditlef), je etnonim Hrvat precej trši oreh in etimologi glede njegovega izvora niso prišli do splošno sprejete razlage. Izvor imena Hrvat med drugim lahko iščemo v izposojenki iz germanskega izraza za bojno opravo (* hurwa), v domnevni obliki rogatih hrvaških čelad (* kъerv- "rogat"), nekateri ime razlagajo z iranskim izrazoslovjem, drugi pa ga iz takšne ali drugačne perspektive (keltske, iranske, skitske...) izvajajo iz iste osnove, ki je podlaga za etnonim Srb.

Lokalni patriarhalni voditelji (verjetno na ravni zadružnih vasi) so se imenovali župani. Pod župani so vsaj ponekod poznali nižje vodstvene položaje- tako nek vir omenja župana ( jopan), ki je imel vodilno vlogo tudi na območju, kjer sta delovala dva njegova upravitelja ( actores) Župane so nekateri imeli za potomce nad Slovani gospodujoče turško-tatarske plasti, vendar pa obrska nasilja niso vodila k nastanku razredne države, institut župana pa se pojavlja zgolj pri Južnih Slovanih. V času razseljevanja so bile župe verjetno na krvnem sorodstvu utemeljene skupnosti ljudi - po naselitvi pa je župa postala teritorialna enota.

Karantanski knez naj bi imel oblast nad plemensko vojsko. Poleg plemenske vojske pa je imel knez na razpolago koseze ali kosaze. Koseze nemški viri prevajajo z izrazom Edling, kar označuje bodisi družinike bodisi plemstvo. Še v 12. in 13. stoletju so kosezi imeli položaj nižjih plemičev, ki je bil enakovreden položaju ministerialov. Kosezi so kot poseben karantanski družbeni sloj obstajali že sredi 8. stoletja. V njih nemara lahko prepoznamo družinike oziroma vsaj neko vojaško silo (verjetno konjeniško), ki je bila povezana s knezom. V kosezih je zato moč videti tudi nastajajoče plemstvo. Kar lahko z gotovostjo trdimo je, da gre za privilegiran vojaški sloj, saj so kosezi živeli izven sistema žup, imeli so svoje lastne posesti in svojo lastno organizacijo, podrejeni pa so bili zgolj knezu. V Karantaniji kot jo poznamo iz pisnih virov so se na veči zbirali le še kosezi in ne več celotno ljudstvo. Večo lahko opredelimo kot obliko kolegialnega organa in je pomenila zbor določene skupine ljudi.

Večina slovanskega ljudstva je pripadala običajnim svobodnjakom. Ta najširši sloj prebivalstva je živel v okviru žup. Kljub temu so v Karantaniji poznali tudi sužnje, ki pa so verjetno izvirali predvsem iz vrst vojnih ujetnikov in so bili običajno zaposleni na velikih knežjih dvorih, morda pa tudi na manjših koseških dvorih. V viru iz 9. stoletja so omenjeni kot sužnji ( servi). Status staroselcev ali Vlahov v karantanski družbi pa ni jasen. Prav tako je težko opredeljevati tudi vlogo poganskih duhovnov.

Starodavni obred ustoličevanja karantanskih knezov v slovanskem jeziku je v karantanskem času potekal na knežjem kamnu na Krnskem gradu. Obred se je v spremenjeni obliki ohranil tudi po ukinitvi plemenske kneževine, nastanku grofije in pozneje vojvodine Koroške in je bil v uporabi vse do prve polovice 15. stoletja (1414).

Zaradi svoje nenavadne oblike je obred zbujal zanimanje sodobnikov in poznejših piscev. O njem sta pisala med drugimi Janez Vetrinjski in Enej Silvij Piccolomini (kasnejši papež Pij II.), opisan pa je tudi v knjigi Jeana Bodina Six livres de la Republique, iz katere je o njem bral tudi ameriški politik Thomas Jefferson. Na podlagi njegovega zaznamka v knjigi so se pojavile teorije, da naj bi ga obred navdihnil pri pisanju ameriške Deklaracije o neodvisnosti, saj naj bi iz obreda prevzel zamisel o suverenosti ljudstva. Toda takšne razlage niso prepričljive in v današnjem zgodovinopisju nimajo veliko zagovornikov. Andrej Pleterski je na podlagi primerjalne metode rekonstruiral obredni pomen karantanskega ustoličevanja

Knežji kamen je danes tudi na nacionalni strani slovenskega evrokovanca za dva centa.

Z nastopom Frankov se v karantanski družbi pričenja uvajati tudi frankovska družbena ureditev. Ta ureditev je predpostavljala uvajanje krščanstva, kar je prizadelo predvsem poganske duhovnike. Franki so vpeljali svoj upravni sistem, ki je temeljil na uvajanju grofovske uprave, grofijam pa so načelovali visoki upravitelji-. Grof je bil vojaški poveljnik, obenem pa je načeloval tudi zborom svobodnjakov. Ob mejah so Franki vzpostavljali mejne grofije (ali krajine), ki so jim načelovali mejni grofje. Te mejne grofe so vzhodno-alpski Slovani poimenovali kar s svojim izrazom knez. Frankovski kralj je po mejnih grofijah pošiljal svoje kraljeve odposlance ( missi dominici)- po enega za posvetne in po enega za cerkvene zadeve.

Franki so v Karantanijo pričeli uvajati fevdalizem. Najprej so takšno usodo doživele pokrajine, ki so se nahajale v karantanski soseščini- npr. v Istra že leta 804 srečujemo trenja med istrskim oblastnikom in Slovani. Do pojava fevdalnih odnosov je prihajalo tudi v sami Karantaniji. Tako je leta 822 Bavarec Matheri podaril svojo posest brižinskemu samostanu. Deželno-knežje cerkve so po odstranitvi domačih knezov v obdobju 820-828 očitno prešle na krono, saj so z darovnico krone leta 860 dve takšni cerkvi postali salzburški. Zemljiška gospostva so na področju vzhodno-alpskih Slovanov sicer nastajala zaporedoma: že okrog leta 800 na področju Vzhodne krajine ob Donavi, okrog 840 v Spodnji Panoniji. Vladarjevo poklanjanje fevdov je bilo še posebej izrazito v času vladavine Arnulfa. Naj južnem karantanskem ozemlju (današnja Slovenija) šele ponovna uvedba mejnih grofij po madžarskih vpadih ter ustanavljanje novih zemljiških gospostev v zgornjem Posavju in ob Posočju šele okrog leta 1000 vzpostavijo pogoje za dokončno prevlado zahodnoevropskega fevdalnega reda.

Franki oziroma Nemci so sicer obdržali mnoge institute karantanske plemenske države- npr. pojem vojvodstva, stare dvore, koseze, župane in celo del visokega plemstva. Zaradi uvajanja fevdalnih procesov pa so najkasneje v času vladavine Karlmana ali njegovega sina Arnulfa Koroškega kot simbol fevdalne oblasti v Karantaniji sicer postavili tim. "Vojvodski prestol"- služil je poklonitvi fevdalcev novemu kralju, čeprav je imel morda že kmalu dodan tudi zahodni sedež, na katerem je sedel (koseški) sodnik. To kljub vsemu pričuje o krepitvi fevdalnega sistema v Karantaniji. Vojvodski stol bi po mnenju Koroščeve sicer lahko nastal tudi okrog leta 800, ko naj bi frankovsko upravo v deželi namesto domačega kneza pričel izvajati grof, zahodni sedež pa naj bi po njenem mmenju dal okrog leta 1000 postaviti šele palatinski grof.

Vir iz okrog leta 800 za vzhodno-alpske Slovane pravi, da so častili gore, drevesa, studence, reke, živali, obenem pa so ti Slovani prerokovali prihodnost. Arheološko je potrjeno, da so ti Slovani globoko verovali v zagrobno življenje. Poslanica bavarskemu knezu Tasilu o vzhodno-alpskih Slovanih omenja, da le-ti ne verujejo v krščanskega Boga, pač pa molijo malike. Grafenauer na osnovi primerjave s Prokopijevim besedilom o slovanskem bogu stvarniku bliska in s kasnejšimi ljudskimi šegami, pravi, da so vzhodno-alpski Slovani poznali mnogoboštvo, med temi bogovi pa je eden zavzemal osrednje mesto. O imenih teh starih karantanskih in karniolskih božanstev žal nimamo ohranjenih pisnih virov.

V slovenskih ljudskih pripovedih se je zelo dobro ohranil predvsem lik sončnega junaka Kresnika, čeprav njegovega imena iz poganskega obdobja ne poznamo. Kljub nekaterim drugačnim mnenjem je Zmago Šmitek v obširni analizi pokazal, da je junak Kresnik zelo verjetno predelava slovanskega božanstva Svarožiča. Po ruski mitologiji naj bi bil Svarožič sin Svaroga. Na nekdanje čaščenje Svaroga (ali vsaj Svarožiča?) bi na Slovenskem lahko kazali toponimi kot so Twaroch, Svare in Svarje in ime kmetije Svarošek. Zelo pogosto je na Slovenskem čaščen tudi Zeleni Jurij, ki morda predstavlja (sicer pod očitnimi krščanskimi vplivi) predelano slovansko božanstvo, ki se drugod pojavlja z imenoma Jarilo in Jarovit.

Obstaja verjetnost, da so Karantanci častili Peruna, Velesa in Mokoš. Ti trije božanski liki so bili gotovo čaščeni v karantanski okolici (današnja Madžarska, Hrvaška...). V ljudskem jeziku in pripovedi se je od Prekmurja do Ptuja v zvezi z gromom ohranil izraz perun, ime Velesa je verjetno povezano s "Svetim Velkom" iz slovenske obredne pesmi, ohranjena pa je tudi pripovedka o čarovnici Mokoški. Na osnovi arheološkega raziskovanja in z uporabo primerjalne metode je Pleterski tudi za območje današnje Avstrije in Slovenije potrdil slovanska kultna mesta, ki med seboj sestavljajo kot 23-24 stopinj (naklon ekliptike glede na ekvator). V takem obrednem kotu na enem koncu stoji kultno mesto nebeškega božanstva, na drugem zemeljskega božanstva, na tretjem pa nekega ženskega božanstva. Osnovni prototip božanstev, ki so bila čaščena na teh mestih, Pleterski vidi prav v Perunu, Velesu in v Mokoš, čeprav dopušča veliko verjetnost, da so tak obredni kot sestavljala tudi kultna mesta trojic drugih božanstev. Vlado Nartnik je poskušal dokazovati astronomske povezave med slovenskimi in slovanskimi bajeslovnimi bitji in nekaterimi astronomskimi kategorijam, pri tem pa je v neki manj ambiciozni analizi primerjal slovensko ljudsko pesem o Svetem Valentinu in Svetem Peregrinu, v kateri naj bi po njegovem prvotno nastopala Veles in Perun.

Poleg slovanskih vplivov so med ljudmi neslovanskega rodu razširjala tudi druga verovanja. Z gotovostjo lahko trdimo, da krščanstvo na vzhodno-alpskem področju v 7. in 8. stoletju ni povsem zamrlo. Etnolog Slavko Ciglenečki pa je z uporabo primerjalne metode pokazal na nekatere povezave med Kurentom in antičnim kultom Kibele, kar bi lahko kazalo na vpliv starih antičnih poganskih predstav.

Ko se je v Karantaniji od srede 8. stoletja pričelo uveljavljati krščanstvo, je slovansko staroverstvo doživelo zaton. Prva desetletja uvajanja krščanstva so bila dokaj neuspešna. Nek vir za leto 790 za Alpske Slovane sporoča, da so to "grozoviti pogani". Ko se je krščanstvo le uveljavilo, je poganstvo sprva živelo skrito za zunanjim krščanskim videzom. To se kaže v poganskem načinu pokopa Karantancev, ki se je obdržal vse do začetka 10. stoletja, še bolj pa verjetno na panonskem ozemlju, kjer so preostali Slovani po prihodu Madžarov opustili krščanstvo in se vrnili k poganstvu- na to kaže skupen pokop žene ob umrlem možu (za pogansko Slovanko namreč po moževi smrti življenje ni imelo smisla). Osrednja Karantanija bi lahko bila precej poganska še v prvi polovici 11. stoletja, v kolikor o tem pričujejo slovanska (nekrščanska) osebna imena. Kakorkoli že, pa se v velikem delu Karantanije zavestno poganstvo med 9. in 11. stoletjem umika, ohranili pa so se stari obredi, šege in zagovori.

Potem, ko sta postala kristjana kneza Gorazd in Hotimir, si je nova vera pričela utirati pot v Karantaniji. Okrog 757 je v tej državi pričel delovati pokrajinski škof Modest. Pri uvajanju krščanstva je na začetku prihajalo do velikih uporov, najhujši pa je bil leta 772, saj je moral karantanski dvor, ki sam upora ni zmogel zatreti, na pomoč poklicati Bavarce. Franki in Bavarci so za prisvajanje zemljišč poganskih Slovanov v severni Karantaniji izkoriščali predpis iz leta 777, ki je veleval izgon tamkajšnjih slovanskih poganov. Zaradi šibkosti papeževega položaja je bilo krščanstvo orodje manipulacije v rokah posvetnega frankovskega vladarja, zato praktično ni bilo možnosti, da bi se pri vzpostavljanju cerkvene oblasti nad Vzhodno-alpskimi Slovani oglejski patriarh lahko kosal s salzburškim škofom. V večjem delu Karantanije je na srečo prevladovala salzburška cerkvena politika z irskim načinom misijona, ki je poudarjal miroljubno širjenje krščanstva in pomen pridobivanja zaupanja med plemenskimi voditelji poganskih ljudstev. Medtem, ko je frankovski način misijona uporabljal nasilje in kaznovanje udeležbe v poganskih obredih z zaplembo premoženja in odvzemom osebne svobode, je irski misijon upošteval poganske šege in običaje in jih načeloma niso nasilno zatirali, ampak so jim poskušali dati novo, krščansko vsebino. V praksi pa se tudi na območju irskega načina misijonarjenja pri pokristjanjevanju niso izgonili določeni prisili in pritiskom, saj je poslušnost duhovščini prinašala cerkvene prihodke. Pri obredju so misijonarji uporabljali domači slovanski jezik, od konca 8. stoletja dalje pa so bile maše v latinskem jeziku, medtem, ko so predmašne molitve in oblike pokore ostale v slovanskem jeziku. V to starejše obdobje pokristjanjevanja lahko postavimo nastanek predlog za verske obrazce, ki so bili zapisani veliko kasneje ( Rateški rokopis, Celovški rokopis, morda Brižinski spomeniki).

Po ukazu Karla Velikega so mejo med pristojnostjo salzburškega škofa in oglejskega patriarha leta 803 določili po reki Dravi tudi v sami Karantaniji, ki je bila doslej v celoti pod vplivom salzburške škofije. Oglejski misijon je bil manj zagnan- še leta 800 je bil njihov misijonar Blandricus, ki je potoval med vzhodno-alpske Slovane in v Panonijo, na svojem misijonu neuspešen zaradi nepoznavanja slovanskega jezika. Pokrajinski škofi, ki so po pooblastilu salzburškega škofa delovali v Karantaniji, so imeli do leta 803 enake pristojnosti kot pravi škofje v Salzburgu, v letih 803 in nato 829 pa so bile njihove pristojnosti omejene. Z osvojitvijo avarskega ozemlja (frankovska Zgornja in Spodnja Panonija) je prišlo do spremembe tudi pri frankovskem načinu misijona, saj so tudi tam na podlagi izkušnje s poganskimi Sasi ugotovili, da ima nasilje pri uspešnem pokristjanjevanju svoje meje. V praksi je pokristjanevanje v frankovskem načinu misijona še naprej povzročalo prisilo, še naprej pa je veljala tudi določba, da se zapleni vsako naselje, kjer prebivalstvo opravlja poganske obrede. Kjer je prihajalo do nasilnega pokristjanjevanja z izganjanjem, je prišlo do selitev slovanskega prebivalstva, Tudi upor Ljudevita Posavskega je bil še povezan tudi s protikrščanskimi občutji. Tako je bila leta 822 ponovno požgana celica Sv. Maksimilijana v Bischofshofnu. Po letu 820 pa v Karantaniji ni bilo več uporov, povezanih s pokristjanjevanjem.

Neavtonomna vloga karantanske cerkve je spodbujala karantanske težnje k cerkveni avtonomiji. Z urejanjem razmer so si namreč salzburški škofje, ki so leta 799 v Karantaniji obnovili institut pokrajinskih škofov, želeli več neposredne cerkvene oblasti, zato je bil položaj pokrajinskega škofa Osvalda vsaj po letih 845-850 praktično brez pomena. Pokrajinski škof Osvald je okrog leta 860 neuspešno posredoval pri papežu Nikolaju I. , ki pa ni dovolil nastanka karantanske cerkvene avtonomije. Darovnice kraljevih posesti v Karantaniji Salzburgu v letu 860 lahko opazujemo v luči salzburških teženj po krepitvi neposredne cerkvene oblasti. Posledica teh trenj je bila, da se je po Osvaldovi smrti med letoma 863 in 773 prekinila veriga karantanskih pokrajinskih škofov. Karantanska cerkev je doživela dodaten pretres, ko je velikomoravski vladar Rastislav k sebi povabil bizantinska misijonarja Cirila in Metoda, saj je imel Metod vpliv tudi na upornega spodnjepanonskega kneza Koclja, vendar pa so zahodni kristjani s propadom Koclja zmagali. V spodnji Panoniji so v času Kocljeve neodvisnosti uveljavili slovanski bogoslužni jezik, med tem, ko so na zahodu tedaj uporabljali le latinsko bogoslužje. Po letu 874 je na verskem področju zavladal mir, nov udarec pa je karantansko krščanstvo doživelo z nastopom Madžarov, saj na njihovem ozemlju že leta 900 ni bilo več sledu o krščanstvu. V 10. stoletju je bilo karantansko krščanstvo zlasti na jugu potrebno organizirati na novo, sicer pa o posebnostih tedanjega razvoja nimamo posebnih podatkov.

Etnična sestava prebivalstva

Večino prebivalstva so nedvomno sestavljali Slovani, ki so največ prispevali k etnogenezi Karantancev. Toda gotovo so med njimi prebivali tudi preostanki romaniziranih staroselcev nekdanje rimske province Norik in morda tudi ostanki germanskih plemen, ki so se tu naselila po propadu rimske oblasti in pred prihodom Slovanov. Verjetno je, da so med Karantanci živeli tudi Avari, viri omenjajo tudi Hrvate, pri čemer hipoteza Klaićeve, ki prihod Hrvatov povezuje s selitvijo iz Karantanije v Hrvaško, sicer ni dosegla širše podpore, je pa dovolj konsistentna, da je potrebno upoštevati možnost, da je veljavna. V času svoje samostojnosti je Karantanija nudila "politično" zatočišče manjšim skupinam Bolgarov in Langobardov. Tako pestra sestava je bila po prepričanju sodobne medievistike običajna tudi za druga zgodnjesrednjeveška ljudstva, ki so bila polietnične skupine, zbrane okrog tradicijskega jedra. Na ozemlju Karantanije se je, ločen od ostalih slovanskih jezikov, že pred letom 1000 razvil poseben južnoslovanski jezik z mnogimi zahodnoslovanskimi primesmi, katerega značilnosti lahko prvič zasledimo v Brižinskih spomenikih, ki naj bi bili nastali v omenjenem obdobju na ozemlju današnje severne Koroške.

1. France Bezlaj, Etimološki slovar slovenskega jezika, s. v. "Karantanija".

2. Gre za interpretacijo stavka "Qui venientes Carantanis dedicaverunt ibi ecclesiam sanctae mariae et aliam in Liburnia civitate seu ad Undrimas et aliis quam plurimis locis." Za Pleterskega interpretacijo glej v: Pleterski, A. (1996). Str. 520-525.

3. Grafenauer Bogo (2000). Karantanija: Izbrane razprave in članki. Ljubljana, Slovenska matica. Str. 246-247.

4. Čepič et al. (1979). Zgodovina Slovencev. Ljubljana, Cankarjeva založba. Str. 131.

5. Kos Milko. Conversio Bagoariorum et Carantanorum. Razprave znanstvenega društva v Ljubljani 11, Historični odsek 3.

6. Annales Fuldenses navajajo ta prihod kot Arnolfus cum manu valida Noricorum et Sclavorum supervenit... Izvleček iz Annales Fuldenses iz: Palacký František (1844). Geschichte von Böhmen, grösstentheils nach Urkunden und Handschriften. Str. 143

7. Peter Štih, "O modernem (ne)razumevanju in (ne)poznavanju stare zgodovine na primeru ustoličevanja koroških vojvod", v Stiplovškov zbornik, ur. Dušan Nećak. Ljubljana, 2005, str. 33-42

8. Pleterski Andrej (1999): Mitska stvarnost koroških knežjih kamnov. Zveza zgodovinskih društev Slovenije, Ljubljana.

Bovo, Elisabetta et al. (1998). Korenine srednjega veka. Ljubljana, Mladinska knjiga.

Bratož, Rajko, ur., (2000). Slovenija in sosednje dežele med antiko in karolinško dobo : začetki slovenske etnogeneze = Slowenien und die Nachbarländer zwischen Antike und karolingischer Epoche : Anfänge der slowenischen Ethnogenese, 2 zv. Ljubljana.

Ciglenečki Slavko (1999): Pozni sledovi Kibelinega in Atisovega kulta: O izvoru kurentov in borovega gostivanja. V: Studia Mythologica Slavica II, 1999, str. 21-31. Založba ZRC, Ljubljana

Čepič et al. (1979). Zgodovina Slovencev. Ljubljana, Cankarjeva založba.

Gleirscher, Paul (2000).Karantanien - das slawische Kärnten. Klagenfurt, ISBN 3-85378-511-5

Grafenauer, Bogo (1952).Ustoličevanje koroških vojvod in država karantanskih Slovencev : Die Kärntner Herzogseinsetzung und der Staat der Karantanerslawen. Ljubljana,

-- (2000). Karantanija: Izbrane razprave in članki. Ljubljana, Slovenska matica.

Grdina, Igor (1997). "O Brižinskih spomenikih in okoli njih ali "To ni več naključje"". Zgodovinski časopis 51 (1997), s. 121-124.

Gruden, Josip (1910). Zgodovina slovenskega naroda. Celovec, Družba sv. Mohorja.

Habjan, Vlado (1997). Mejniki slovenske zgodovine. Društvo 2000, Ljubljana.

Hödl, Günther; Grabmayer, Johannes, ur. (1993).Karantanien und der Alpen-Adria Raum im Frühmittelalter. Wien, Köln, Weimar.

Kahl, Hans-Dietrich, Der Staat der Karantanen : Fakten, Thesen und Fragen zu einer frühen slawischen Machtbildung im Ostalpenraum, Ljubljana, 2002;

Klaić, Nada (1984). "O problemima stare domovine, dolaska i pokrštenja Dalmatinskih Hrvata". Zgodovinski časopis 38 (1984). S. 253-270.

Korošec, Paola (1979). Zgodnjesrednjeveška arheološka slika karantanskih Slovanov = Archäologisches Bild der Karantanischen Slawen im frühen Mittelalter. Ljubljana.

--(1990). Alpski Slovani. Die Alpenslawen. Znanstveni inštitut Filozofske fakultete, Ljubljana.

Kos, Franc(1911).Gradivo za zgodovino Slovencev v srednjem veku . Tretja knjiga. Ljubljana, Lenova družba.

Kos, Milko. Conversio Bagoariorum et Carantanorum. Razprave znanstvenega društva v Ljubljani 11, Historični odsek 3.

Kos, Milko (1933). Zgodovina Slovencev od naselitve do reformacije. Ljubljana, Jugoslovanska knjigarna.

MacLean, Simon (2005). Kingship and Politics in the Late Ninth Century: Charles the Fat and the End of the Carolingian Empire. UK, Cambridge University Press.

Nartnik Vlado (1998). Pogansko bogoslovje slovanskega vzhoda in zahoda v luči slovenskih ljudskih pesmi. Iz: Studia Mythologica Slavica I, 1998, str. 61- 73. Založba ZRC, Ljubljana.

Ovsec Damjan J. (1991). Slovanska mitologija in verovanje. Domus, Ljubljana.

Engel, Pál (2001). The Realm of St. Stephen, A History of Medieval Hungary. United states: St. Martin Press. ISBN 1-85043-977-X.

Pleterski, Andrej (1996). "Mitska stvarnost knežjih kamnov". Zgodovinski časopis 50 (1996), s. 481-534.

-- (1998) "Lepi, grdi, zli : o metodah, Liburniji, Karantaniji, vojvodskem stolu, Konverziji in Brižinskih spomenikih". Zgodovinski časopis 52 (1998), s. 215-277.

-- (1996). Strukture tridelne ideologije v prostoru pri Slovanih. Zgodovinski časopis 50, št. 2, 1996.

Popowska-Taborska, Hanna (2005). Zgodnja zgodovina Slovanov v luči njihovega jezika. Založba ZRC, Ljubljana.

Reuter, Timothy (1992). The Annals of Fulda:Ninth Century Histories, Volume 2. UK, Mnchaster United Press.

Simoniti, Vasko; Štih, Peter (1996): Slovenska zgodovina do razsvetljenstva. Celovec, Mohorjeva družba v Celovcu in Korotan Ljubljana d.o.o.

Šavli, Jožko (1995). Slovenija: podoba evropskega naroda. Bilje, Humar.

Štih, Peter (2007). "Karantanci - zgodnjesrednjeveško ljudstvo med Vzhodom in Zahodom", Zgodovinski časopis 61 (2007), s. 47-58.

-- (2001). Ozemlje Slovenije v zgodnjem srednjem veku: osnovne poteze zgodovinskega razvoja od začetka 6. stoletja do konca 9. stoletja, Ljubljana.

-- (1995). "Plemenske in državne tvorbe zgodnjega srednjega veka na slovanskem naselitvenem prostoru v Vzhodnih Alpah", v Slovenci in država, Razprave SAZU I/17, Ljubljana, 1995.

-- (1997). "O vojvodskem stolu in Liburniji ter o metodi in znanstveni korektnosti neke razprave". Zgodovinski časopis 51 (1997), s. 110-120.

--(1996): Regnum Carantanum. Iz: Zgodovinski časopis letnik 40, 1986, št. 3, str. 215-231.

Škrubej, Katja (2002). "Ritus gentis" Slovanov v Vzhodnih Alpah

Šmitek, Zmago (2004). Mitološko izročilo Slovencev: Svetinje preteklosti. Študentska založba, Ljubljana.

Šmitek, Zmago (2012). Poetika in logika slovenskih mitov: Ključi kraljestva. Študentska založba, Ljubljana.

Vilfan, Sergij (1991). Uvod v pravno zgodovino. Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana.

Wolfram, Herwig (1991). Karantanija med vzhodom in zahodom: Obri, Bavarci in Langobardi v 8. In 9. stoletju. Iz: Zgodovinski časopis 41 (1991), 2.

# data[].attributes.attachment_link.description
Karantanija Od srede 7. stoletja do cca. 820/828 slovanska država, nato se kot frankovska grofija in kasneje kot vojvodina v sklopu Svetega rimskega cesarstva postopoma preoblikuje v klasično Koroško najverjetnejši obseg Karantanije okoli leta 800 Glavno mesto Krnski grad Jeziki alpska slovanščina Religija poganstvo, krščanstvo Vlada Kneževina knez - okrog 631 Valuk Zgodovinsko obdobje zgodnji srednji vek - razpad Samove plemenske zveze 658 - preoblikovanje v grofijo 828 Karantánija (tudi Korotán) je bila slovanska plemenska kneževina oziroma vojvodina v Vzhodnih Alpah.

# data[].attributes.headline
Praljudje so se parili s skrivnostno, neznano vrstoMedvrstni odnosiSodobni človek je bogatejši še za enega prednika, katerega genske sledi so našli pri še živečih ljudeh otokov Indijskega oceana. Izumrli se je očitno paril s Homo sapiens sapiens. 

# data[].attributes.subject
Praljudje so se parili s skrivnostno, neznano vrstoMedvrstni odnosiSodobni človek je bogatejši še za enega prednika, katerega genske sledi so našli pri še živečih ljudeh otokov Indijskega oceana. Izumrli se je očitno paril s Homo sapiens sapiens. 

# data[].attributes.body
Dandanes ima Homo sapiens sapiens zagotovljeno prevlado na planetu. Vsaj glede ljudi. Ni namreč nikakršnih živih neandertalcev, ki bi nam bili v človeškosti konkurenca. V zgodovini pa je bilo precej drugače. Zemljo so istočasno tlačile podvrste misleči človek (Homo sapiens sapiens), denisovanci (Homo sapiens denisova), neandertalec (Homo sapiens neanderthalensis) in številni drugi. Mi smo preživeli, ostali so izumrli ali pa se s parjenjem "stopili" z nami, kar pomeni, da nas danes spremlja del njihove deoksiribonukleinske kisline.

Ravno analiza DNK-ja je pokazala, da je sodobni človek bogatejši za še enega prednika in da je družinsko drevo očitno še bolj zapleteno, kot so mislili do zdaj.

Lansko prelomno

# data[].attributes.body
Rimljani so gradili vodovode.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rimska kultura in Rimljani u našem ozemlju

# data[].attributes.headline
Piščal iz Divjih bab, podrobneje Moustérienska »koščena piščal« iz Divjih bab I v Sloveniji, bi lahko bila najstarejše glasbilo na svetu. 60.000 let staro kost z luknjami, ki bi lahko bila piščal, hrani Narodni muzej Slovenije. Najdena je bila leta 1995 med izkopavanji v jami arheološkega najdišča Divje babe I pri Cerknem in jo najditelj, arheolog Ivan Turk, pripisuje neandertalcu. Domnevo, da naj bi jo izdelal kromanjonec, je arheolog Mitja Brodar ovrgel.[1][2] Gre za stegnenico mladega jamskega medveda. Najdba piščali je sprožila mnoge polemike in je sprva razdvojila strokovno javnost. Tuji arheologi se nagibajo k dvomu o tem, da je predmet nastal namenoma kot glasbilo, po mnenju slovenskih arheologov pa je bil po dolgoletnih raziskavah ta dvom večkrat strokovno ovržen. Luknjice naj ne bi nastale naključno zaradi ugriza zveri, viden pa naj bi bil tudi del ohranjenega rezilnega roba, ki naj bi bil posledica obdelave materiala. Kost naj bi omogočala širok tonski obseg in veliko prilagodljivost pri igranju melodičnih linij. Je edina doslej odkrita kost, ki naj bi jo kot piščal uporabljal neandertalec. Ker je najdena kost deloma odkrušena, so bile izdelane njene rekonstrukcije in na podlagi teh so bili narejeni mnogi akustični preskusi, objavljeni v strokovnih publikacijah. Objektivni dvomi o piščali so izraženi v številnih spletnih člankih, po leta 2015 opravljeni raziskavi pa naj bi nastanek luknjic povzročile hijene.[

# data[].attributes.subject
Piščal iz Divjih bab, podrobneje Moustérienska »koščena piščal« iz Divjih bab I v Sloveniji, bi lahko bila najstarejše glasbilo na svetu. 60.000 let staro kost z luknjami, ki bi lahko bila piščal, hrani Narodni muzej Slovenije. Najdena je bila leta 1995 med izkopavanji v jami arheološkega najdišča Divje babe I pri Cerknem in jo najditelj, arheolog Ivan Turk, pripisuje neandertalcu. Domnevo, da naj bi jo izdelal kromanjonec, je arheolog Mitja Brodar ovrgel.[1][2] Gre za stegnenico mladega jamskega medveda. Najdba piščali je sprožila mnoge polemike in je sprva razdvojila strokovno javnost. Tuji arheologi se nagibajo k dvomu o tem, da je predmet nastal namenoma kot glasbilo, po mnenju slovenskih arheologov pa je bil po dolgoletnih raziskavah ta dvom večkrat strokovno ovržen. Luknjice naj ne bi nastale naključno zaradi ugriza zveri, viden pa naj bi bil tudi del ohranjenega rezilnega roba, ki naj bi bil posledica obdelave materiala. Kost naj bi omogočala širok tonski obseg in veliko prilagodljivost pri igranju melodičnih linij. Je edina doslej odkrita kost, ki naj bi jo kot piščal uporabljal neandertalec. Ker je najdena kost deloma odkrušena, so bile izdelane njene rekonstrukcije in na podlagi teh so bili narejeni mnogi akustični preskusi, objavljeni v strokovnih publikacijah. Objektivni dvomi o piščali so izraženi v številnih spletnih člankih, po leta 2015 opravljeni raziskavi pa naj bi nastanek luknjic povzročile hijene.[

# data[].attributes.headline
Priselitev v vzhodnoalpski prostor - Prvi slovanski naselitveni sunek je po prevladujoči razlagi datiran okoli leta 550. Ti Slovani so se premaknili s področja Moravske proti jugu, na področje nekdanje rimske province Norik. Od tam so se po dolinah vzhodnoalpskih rek pomaknili do Karavank in do Ptuja (Poetovio), kjer je antična škofija propadla že pred letom 577.Drugi slovanski sunek je z juga prišel po odhodu Langobardov v Italijo leta 568. Slovani so prodirali na to območje s pomočjo Avarov. Tako so leta 588 prišli na območje zgornjega Posavja, 591 v zgornje Podravje in se kmalu nato spopadli z Bavarci. Leta 592 so zmagali Bavarci, a je leta 595 zmagala slovansko-avarska vojska. S tem se je utrdila meja med frankovskim in obrskim svetom.Slovani so se od leta 600 do 8. stoletja naselili na vse kraško območje do roba Furlanske nižine in s tem izoblikovali jezikovno mejo, ki je v veliki meri prisotna še danes. Poskus prodora proti zahodu, v Furlanijo se je verjetno končal po porazu v bitki z Langobardi pri kraju Lauriana, leta 720. 

# data[].attributes.subject
Priselitev v vzhodnoalpski prostor - Prvi slovanski naselitveni sunek je po prevladujoči razlagi datiran okoli leta 550. Ti Slovani so se premaknili s področja Moravske proti jugu, na področje nekdanje rimske province Norik. Od tam so se po dolinah vzhodnoalpskih rek pomaknili do Karavank in do Ptuja (Poetovio), kjer je antična škofija propadla že pred letom 577.Drugi slovanski sunek je z juga prišel po odhodu Langobardov v Italijo leta 568. Slovani so prodirali na to območje s pomočjo Avarov. Tako so leta 588 prišli na območje zgornjega Posavja, 591 v zgornje Podravje in se kmalu nato spopadli z Bavarci. Leta 592 so zmagali Bavarci, a je leta 595 zmagala slovansko-avarska vojska. S tem se je utrdila meja med frankovskim in obrskim svetom.Slovani so se od leta 600 do 8. stoletja naselili na vse kraško območje do roba Furlanske nižine in s tem izoblikovali jezikovno mejo, ki je v veliki meri prisotna še danes. Poskus prodora proti zahodu, v Furlanijo se je verjetno končal po porazu v bitki z Langobardi pri kraju Lauriana, leta 720. 

# data[].attributes.headline
Frankovsko cesarstvo, tudi Frankovski imperij ali Frankovsko kraljestvo (latinsko Regnum Francorum), je bilo država, ki so jo v zgodnjem srednjem veku ustanovili Franki na ozemlju antične Galije in rimskih provinc Retija in Gornja Germanija v sedanji Franciji, Švici, Beneluksu in zahodni Nemčiji.Prvi kralj, ki je združil vsa frankovska plemena, prenesel oblast s plemenskih poglavarjev na enega samega vladarja in zagotovil, da je postal kraljevski položaj deden,[2] je bil Klodvik I. iz Merovinške dinastije, kronan leta 496. Še isto leto je kot prvi frankovski vladar, verjetno na zahtevo svoje žene Klotilde, prestopil v katoliško vero,[3] s čimer je pridobil naklonjenost katoliških Vizigotov in rimskega papeža. Do svoje smrti leta 511 je osvojil večino nekdanje rimske Galije.Njegovi nasledniki Pipin Herstalski, Karel Martel, Pipin Mali, Karel Veliki in njegov sin Ludvik Pobožni so med skoraj neprekinjenimi vojnimi pohodi do sredine 9. stoletja kraljestvo zelo povečali. Največjo moč je doseglo med vladavino Karla Velikega iz Karolinške dinastije, katerega je papež Leon III. na božič leta 800 v Rimu okronal za cesarja, prvega po Romulu Avgustulu. Ob njegovi smrti leta 814 je renovatio Romani imperii - obnovljeni Rimski imperij s prestolnico v Aachnu obsegal današnjo Francijo, Beneluks, Nemčijo, Češko, Moravsko, večino Apeninskega polotoka, Korziko, Pireneje, Avstrijo, Slovenijo in Madžarsko.Širitev frankovske države med vlado Karla VelikegaFrankovsko dedno pravo, okoli leta 500 zapisano v Salijskem zakoniku, je določalo, da so si očetovo zapuščino razdelili njegovi živi sinovi. To je pomenilo, da je bilo Frankovsko kraljestvo ena politična enota, razdeljena na več regna – kraljestev ali podkraljestev. Najpomembnejša so bila Avstrazija, Nevstrija, Burgundija in Akvitanija. Zemljepisne meje in število kraljestev so se s časom spreminjali.Karlov naslednik Ludvik Pobožni je skladno s Salijskim zakonikom leta 817 objavil zakon o delitvi države Ordinatio Imperii. Leta 840 je umrl, 843 pa so si cesarstvo po Verdunski pogodbi razdelili sinovi:    Karel Plešasti, ki je dobil zahodni del,    Lotar I., ki svoje zamisli o enotni državi ni mogel uveljaviti, je dobil srednji del,    Ludvik Nemški pa vzhodni del cesarstva.Četrti sin, Pipin I., je še pred delitvijo leta 838 umrl.Verdunska pogodba je dala temelj za kasnejši evropski razvoj. Iz zahodnega dela Frankovskega cesarstva je nastala Francija, iz vzhodnega pa Nemčija. 

# data[].attributes.subject
Frankovsko cesarstvo, tudi Frankovski imperij ali Frankovsko kraljestvo (latinsko Regnum Francorum), je bilo država, ki so jo v zgodnjem srednjem veku ustanovili Franki na ozemlju antične Galije in rimskih provinc Retija in Gornja Germanija v sedanji Franciji, Švici, Beneluksu in zahodni Nemčiji.Prvi kralj, ki je združil vsa frankovska plemena, prenesel oblast s plemenskih poglavarjev na enega samega vladarja in zagotovil, da je postal kraljevski položaj deden,[2] je bil Klodvik I. iz Merovinške dinastije, kronan leta 496. Še isto leto je kot prvi frankovski vladar, verjetno na zahtevo svoje žene Klotilde, prestopil v katoliško vero,[3] s čimer je pridobil naklonjenost katoliških Vizigotov in rimskega papeža. Do svoje smrti leta 511 je osvojil večino nekdanje rimske Galije.Njegovi nasledniki Pipin Herstalski, Karel Martel, Pipin Mali, Karel Veliki in njegov sin Ludvik Pobožni so med skoraj neprekinjenimi vojnimi pohodi do sredine 9. stoletja kraljestvo zelo povečali. Največjo moč je doseglo med vladavino Karla Velikega iz Karolinške dinastije, katerega je papež Leon III. na božič leta 800 v Rimu okronal za cesarja, prvega po Romulu Avgustulu. Ob njegovi smrti leta 814 je renovatio Romani imperii - obnovljeni Rimski imperij s prestolnico v Aachnu obsegal današnjo Francijo, Beneluks, Nemčijo, Češko, Moravsko, večino Apeninskega polotoka, Korziko, Pireneje, Avstrijo, Slovenijo in Madžarsko.Širitev frankovske države med vlado Karla VelikegaFrankovsko dedno pravo, okoli leta 500 zapisano v Salijskem zakoniku, je določalo, da so si očetovo zapuščino razdelili njegovi živi sinovi. To je pomenilo, da je bilo Frankovsko kraljestvo ena politična enota, razdeljena na več regna – kraljestev ali podkraljestev. Najpomembnejša so bila Avstrazija, Nevstrija, Burgundija in Akvitanija. Zemljepisne meje in število kraljestev so se s časom spreminjali.Karlov naslednik Ludvik Pobožni je skladno s Salijskim zakonikom leta 817 objavil zakon o delitvi države Ordinatio Imperii. Leta 840 je umrl, 843 pa so si cesarstvo po Verdunski pogodbi razdelili sinovi:    Karel Plešasti, ki je dobil zahodni del,    Lotar I., ki svoje zamisli o enotni državi ni mogel uveljaviti, je dobil srednji del,    Ludvik Nemški pa vzhodni del cesarstva.Četrti sin, Pipin I., je še pred delitvijo leta 838 umrl.Verdunska pogodba je dala temelj za kasnejši evropski razvoj. Iz zahodnega dela Frankovskega cesarstva je nastala Francija, iz vzhodnega pa Nemčija. 

# data[].attributes.body
Frankovsko cesarstvo, tudi Frankovski imperij ali Frankovsko kraljestvo (latinsko Regnum Francorum), je bilo država, ki so jo v zgodnjem srednjem veku ustanovili Franki na ozemlju antične Galije in rimskih provinc Retija in Gornja Germanija v sedanji Franciji, Švici, Beneluksu in zahodni Nemčiji.

Prvi kralj, ki je združil vsa frankovska plemena, prenesel oblast s plemenskih poglavarjev na enega samega vladarja in zagotovil, da je postal kraljevski položaj deden,[2] je bil Klodvik I. iz Merovinške dinastije, kronan leta 496. Še isto leto je kot prvi frankovski vladar, verjetno na zahtevo svoje žene Klotilde, prestopil v katoliško vero,[3] s čimer je pridobil naklonjenost katoliških Vizigotov in rimskega papeža. Do svoje smrti leta 511 je osvojil večino nekdanje rimske Galije.

Njegovi nasledniki Pipin Herstalski, Karel Martel, Pipin Mali, Karel Veliki in njegov sin Ludvik Pobožni so med skoraj neprekinjenimi vojnimi pohodi do sredine 9. stoletja kraljestvo zelo povečali. Največjo moč je doseglo med vladavino Karla Velikega iz Karolinške dinastije, katerega je papež Leon III. na božič leta 800 v Rimu okronal za cesarja, prvega po Romulu Avgustulu. Ob njegovi smrti leta 814 je renovatio Romani imperii - obnovljeni Rimski imperij s prestolnico v Aachnu obsegal današnjo Francijo, Beneluks, Nemčijo, Češko, Moravsko, večino Apeninskega polotoka, Korziko, Pireneje, Avstrijo, Slovenijo in Madžarsko.

Širitev frankovske države med vlado Karla Velikega

Frankovsko dedno pravo, okoli leta 500 zapisano v Salijskem zakoniku, je določalo, da so si očetovo zapuščino razdelili njegovi živi sinovi. To je pomenilo, da je bilo Frankovsko kraljestvo ena politična enota, razdeljena na več regna – kraljestev ali podkraljestev. Najpomembnejša so bila Avstrazija, Nevstrija, Burgundija in Akvitanija. Zemljepisne meje in število kraljestev so se s časom spreminjali.

Karlov naslednik Ludvik Pobožni je skladno s Salijskim zakonikom leta 817 objavil zakon o delitvi države Ordinatio Imperii. Leta 840 je umrl, 843 pa so si cesarstvo po Verdunski pogodbi razdelili sinovi:

Karel Plešasti, ki je dobil zahodni del,

Lotar I., ki svoje zamisli o enotni državi ni mogel uveljaviti, je dobil srednji del,

Ludvik Nemški pa vzhodni del cesarstva.

Četrti sin, Pipin I., je še pred delitvijo leta 838 umrl.

Verdunska pogodba je dala temelj za kasnejši evropski razvoj. Iz zahodnega dela Frankovskega cesarstva je nastala Francija, iz vzhodnega pa Nemčija.