# data[].attributes.body
Kaart 1. Frangi riigi piiride muutumine

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Frangi riik ( ladina Regnum Francorum) oli riik varakeskaegses Euroopas. Frangi riik asus suures osas tänapäevase Prantsusmaa territooriumil ( sellest tuleneb ka Prantsusmaa prantsuskeelne nimi la France).

Pikemalt artiklis Merovingid, Merovingide kunst, Frangi kuningate loend

Chlodovech I katse allutada burgundid kukkus 500. aastal läbi, kuid 507. aastal purustas ta läänegoodid Vouillé lahingus Lõuna- Gallias ja haaras kontrolli Akvitaanias. Läänegootide kuningas Alarich II tapeti lahingus ja läänegoodid põgenesid Ibeeriasse. Chlodovech I liitis aga oma riigiga enamiku Akvitaaniast, kuhu kuulus ka endine läänegootide riigi pealinn Toulouse.

Pikemalt artiklis Frangi kuningate loend#Chlodowechi pojad

Pikemalt artiklis Frangi kuningate loend#Chlotari järglased

Need kolm kuningriiki defineerisid Frangi riigi poliitilise jagunemise kuni Karolingide esiletõusuni ja isegi pärast seda.

567. aastast kuni Sigibert II surmani 613. aastal olid Neustria ja Austraasia peaaegu pidevalt sõjas, kusjuures Burgundia oli nende vahel rahutegija. Need võitlused jõudsid oma haripunkti sõdades Brunichildi ja Fredegunde vahel (vastavalt Austraasia ja Neustria kuningannad). Lõpuks, aastal 613, aadlimässus enda vastu tundis Brunichild end reedetuna ning andis valdused üle oma sugulasele ja vaenlasele Neustriast, Chlothar II-le.

Chlothar II (584-629) võttis siis kontrolli kahe teise kuningriigi üle ja rajas ühendatud frankide kuningriigi pealinnaga Pariisis. Sel perioodil ilmus esimene majores domus või majordoomus, ametnikud kes tegutsesid igas valduses vahendajatena kuninga ja rahva vahel. Esimesed Austraasia majordoomused tulid Pippiniidide perekonnast, mis koges aeglast, kuid pidevat tõusu, kuni see lõplikult asendas Merovinge troonil.

6. sajandi lõpust hakkasid Frangi riigi sees kujunema neli eri piirkonda:

Aastal 623 küsisid austraasia aristokraatia Chlothar II-lt, kes valitses alaliselt Neustrias, endale päris oma kuningat ning ta nimetas oma poja Dagobert I nende üle valitsema, regendiks sai Pippin Landenist. Aastal 629, pärast isa Chlothar II surma, päris ta Neustria ja Burgundia. 633. aastal nõudsid Austraasia aristokraadid taas kuninga poega nende oma kuningaks. Dagobert I nõustus ja saatis oma vanema poja Sigibert III Austraasiasse. Ajaloolased on Sigiberti tihti paigutanud esimeseks Merovingide dünastiast roi fainéant või mitte midagi tegevaks kuningaks.

Pikemalt artiklis Majordoomused 7.- 8. sajandil

Friiside riigi lõpp tuli aastal 734 Boarni lahingus, kui friislased kaotasid frankidele, kes vallutasid siis lääneosa kuni Lauwersini. Nad vallutasid ala Lauwersist idas aastal 785, kui Karl Suur võitis Widukindi. Karolingid panid Friisimaa grewani võimu alla; see tiitel oli lõdvalt seotud krahviga selle varajases tähenduses "kuberner", mitte " feodaalisand".

Esialgu tegid Pippin ja Karlmann koostööd: 742. aastal vangistasid nad oma poolvenna Grifo ja saatsid ta kloostrisse. 743. aastal panid nad troonile viimase Merovingist valitseja, Childerich III. Nad aitasid üksteist ka mässuliste vasallide vastu: 742. ja 745. aastal abistas Karlmann Pippinit Akvitaania hertsogi Hunaldi vastu, 742 ja 744 Pippin Karlmanni Baieri hertsogi Odilo vastu. Lisaks sõdisid nad 742- 743 ka saksidega, võites nende hertsogit Theoderichi.

Pikemalt artiklis Karolingide keisririik (800-888), Karolingid, Karolingide renessanss

Pikemalt artiklis Frangi kuningas: Pippin Lühike, Karlmann, Karl Suur

Pippin III poja, Frangi keisri Karl Suure (768-814) ajal saavutas Frangi riik suurima võimsuse: vallutasid langobardide kuningriik Põhja-Itaalias, Saksimaa ( Saksi sõjad) ja Baierimaa ning moodustasid Hispaania margi, vallutades endise Läänegootide Hispaania kuningriigi kirdeterritooriumi, mis oli muslimite poolt vallutatud.

Karl haaras vanemana initsiatiivi, ta surus 769 maha alanud mässu Akvitaania hertsogkonnas ning Waiferi mõrv aastal 768 tähistas Akvitaania suhtelise iseseisvuse lõppu. 771. aasta detsembris suri Karlmann ootamatult ning nii sai Karl veretult võimu haarata. Ta oli nüüd Frangi riigi ainus isand.

Paavst Stephanus III oli aastal 768 küll vastu Karl Suure abielule Desideriuse tütre Desiderataga, kuid oma surmaks aastal 772 oli ta langobardidega rahu teinud. Kuna kahe dünastia vaheline abielu oli lagunenud (Karl Suur hülgas Desiderata aastal 771 ja saatis ta tagasi isa juurde), palus uus paavst Hadrianus I Karl Suurel end võitluses Desideriuse vastu aidata. Lisaks sellele otsis langobardide kuninga kaitset frankide kuninga Karlmann I (Karl Suure venna) lesk Gerberga. Tehes seda tõenäoliselt vastutasuna Karl Suure solvangule (Desideratast loobumine), tunnustas Desiderius Gerberga poegi kui seaduslikke pärijaid; pärast seda kui paavst Hadrianus oli keeldunud neid kuningaks kroonimast, ründas ta paavsti ja tungis Pentapolisse. Hadrianuse ja Desideriuse saadikud kohtusid Prantsusmaal Thionville's, kus Karl Suur soosis paavsti.

772. aastal läks Karl Suur oma esimesele sõjakäigule Itaaliasse, Karl Suur ja tema onu Bernard juhtisid oma väed aastal 773 üle Alpide. Langobardid said Mortara ( Ara Mortis) all rängalt lüüa ja peagi piirati neid nende pealinnas Ticinumis (tänapäeva Pavia). Desideriuse poeg Adelchis, kelle isa oli aastal 759. kuningriigi kaasvalitsejaks määranud, kogus küll Veronas vägesid, kuid noort printsi jälitati kuni Aadria mere rannikuni ja ta põgenes Karl Suure lähenemisel Konstantinoopolisse. Piiramine kestis kuni 774. aasta juunini, mil Desiderius avas vastutasuna oma sõdurite ja alamate elude säästmise eest linna väravad. Desiderius pagendati.

Pärast kaheaastast sõjakäiku purustas ta langobardid, vallutas kuningriigi pealinna Pavia ning võttis endale 774 pärast viimase Langobardide kuningriigi kuninga Desideriuse kukutamist Langobardia kuninga tiitli Gratia Dei rex Francorum et Langobardorum ("Jumala armust frankide ja langobardide kuningas"), teostades kahe kuningriigi personaaluniooni, mis tähendas, et tema võimu alla kuulus ka Langobardide kuningriigi põhjaosas Langobardia Maior, Põhja-Itaalias. Desiderius ja tema naine küüditati Galliasse. Nüüd tekkis võimalus ka reaalselt luua Hadrianus I Paavstiriik, mis hõlmas enamiku Kesk-Itaaliast. Karl reorganiseeris kuningriigi frankide mudeli järgi, hertsogite asemele tulid krahvid. Langobardide valitsetud Benevento hertsogkond lõuna pool jäi esialgu iseseisvaks, Friuli ja Spoleto hertsogkond aga liideti Frangi riigiga.

778. aastal tegi Frankide vägi sõjakäigu Pürenee poolsaarele, Córdoba emiraadi ja Zaragoza asehalduri vahelises võitluses. Naastes aga sõjakäigult, Roncevaux' kuristikus Pürenee mäestikus toimunud 15. augustil Roncevaux' lahingus, ründasid baskid frankide kuninga Karl Suure Hispaania sõjaretkelt tagasipöörduva armee järelväge, mille hävitasid. Sündmuse põhjal on valminud vanim Prantsuse eepos " Rolandi laul".

Hispaania mark

Pikemalt artiklis Hispaania mark, Barcelona krahvkond, Akvitaania kuningriik

Baieri hertsogkond

788. aastal liideti Frangi riigiga Baieri hertsogkond, pärast seda, kui hertsog Tassilo III oli püüdnud säilitada oma sõltumatust liidu abil langobardidega. Langobardide kuningriigi vallutamine Karl Suure poolt tähendas Tassilo langust, kes kukutati aastal 788.

Impeeriumi piiride ja liikluse kaitsmiseks ida kaubateedel asus Karl Suur liitu Bulgaaria khaani Krumiga ja Horvaatia hertsogi Vojnomiriga ning käivitas aastast 791 mitu kampaaniat avaaride vastu. Aastal 796 hävitasid Karl Suure poja Pippini juhitavad Karolingide väed peamise avaaride kindluse avaaride rõnga ja tegid khaani Frangi vasalliks, kui ülejäänud avaarid taandusid Tisza jõe taha. Võit on põlistatud poeemis De Pippini regis Victoria Avarica. Karl Suur asutas Avaari margi Ennsi jõest idas. Avaria ja Karantaania piirialad ulatusid piki Baieri idapiiri Doonau tasandikult Dravani ja Ida- Friuli taha, et kaitsta impeeriumi tulevaste rünnakute eest Pannooniast. Aladel ristiusu levitamiseks asutas Karl Suur 798. aastal Salzburgi peapiiskopkonna.

Pikemalt artiklis Frangi keiser: 800-814 Karl Suur (umbes 742 - 814)

Frangi keisrid

Karl Suur asutas Karolingide impeeriumi piirimaadel territoriaalsed organisatsioonid margid:

Pikemalt artiklis Ludwig Vaga ( 778-840), kaaskeiser alates 813 keiser 814 -840

Ludwig Vaga avaldas Rooma paavsti, Paschalis I ja Frangi valitsejate vahelisi suhteid reguleeriva pakti ( Pactum Ludovicianum), mille põhipunktid olid pandud paika koos Stephanus IV-ga. Pakti järgi määras Ludwig Vaga Kirikuriigi alad ja väljaspool seda asuvad kirikule kuuluvad territooriumid paavsti jurisdiktsiooni alla, lubas mitte sekkuda paavsti territooriumitel toimuvatesse asjaajamistesse ilma vastava kutseta, samuti garanteeris Ludwig, et paavsti valimised tuleb pidada ilma Frangi riigi poolse sekkumiseta, kuid paavstiks valitud isik pidi teavitama Frangi riigi valitsejat enda asumisest paavstiametisse.

Ludwig Vaga püüe aastal 823 arvestada ka neljanda pojaga (teisest abielust), Karl Paljaspeaga tähendas vanemate poegade vastupanu ja tema valitsemise viimaseid aastaid vaevas kodusõdasest esimesest abielust sündinud pojad kartsid alusega, et uus pärija vähendab nende päritavaid maavaldusi.

826. aastal pöördus Taani kuningas Harald Klak pärast kaotust lahingus Frangi keisri Ludwig Vaga poole abi saamiseks ja palusid, et neile saadetaks evangeeliumi kuulutajaid. Kuningas Harald kogu pere ja kaaskonnaga ristiti Reimsi peapiiskop Ebo poolt. Pärast ristimist suundus koos kuningaga Taani ka misjonär Ansgar.

Pikemalt artiklis Taani ajalugu#Ristiusu levik Taani

Lotharilt võeti aastal 829 tema kaaskeisri tiitel ja ta pagendati Itaaliasse, kuid järgmisel aastal ründasid tema pojad Ludwigi keisririiki ja sundisid viimase Lothari kasuks troonist loobuma. Järgmisel aastal ründas Ludwig oma poegade kuningriike, võttis Lotharilt tema keisritiitli ja tagas Itaalia kuningriigi Karlile.

Karolingide kodusõda

Pikemalt artiklis Karolingide kodusõda (840-843)

Kui Pippin aastal 838 suri, kroonis Ludwig Karli Akvitaania kuningaks, samas aadel valis Pippini poja Pippin II, konflikt lahenes alles 860. aastal koos Pippini surmaga. Kui Ludwig Vaga 840. aastal lõpuks suri, taotles Lothar kogu keisririiki olenemata jaotamisest.

Vaidlus sütitas uue sõja, seekord ühinesid Karl ja Ludwig Sakslane, Lothari ja Pippin II vastu. Pärast kaotust 841. aastal Fontenay lahingus oma noorematele vendadele, põgenes Lothar oma pealinna Aachenisse ja kogus uue armee. Uued väed olid kehvemad kui noorematel vendadel. Aastal 842 leppisid Karl ja Ludwig Strasbourgi vannetega kokku kuulutada Lothar keiserlikule troonile kõlbamatuks.

Lothar I sai keisririigi keskse osa, millest hiljem moodustusid põhjast lõunasse Madalmaad, Lorraine, Alsace, Burgundia, Provence ja Itaalia kuningriik (mis kattis ainult põhjapoolse osa Apenniini poolsaarest) ja mida kokku kutsuti Kesk-Frangi riigiks. Ta sai ka kaks keiserlikku linna, Aacheni ja Rooma. Lisaks sai ta keisritiitli, kuid see tähendas vaid nimelist ülemvõimu oma vendade maade üle.

Ludwig Sakslane sai idaosa. Ludwigile tagati kuningavõim kõigil maadel Reinist idas ja Itaaliast põhjas ja idas, mida kutsuti Ida-Frangi riigiks, ja mis oli eelkäija erinevate riikide keskaegsele kogumile, mida tunti Saksa-Rooma riigina, ja sealt edasi tänapäeva Saksamaale.

Karl Paljaspea sai lääneosa, millest hiljem kujunes Prantsusmaa. Karl sai kõik maad Rhône jõest läänes, mida kutsuti Lääne-Frangi riigiks ja osa alasid Saône'i jõest läänes, mida kutsuti ametlikult regnum burgundiae (Burgundia kuningriik), kuid kuna Prantsusmaa kuningas delegeeris administreerimise hertsogitele, sai territoorium tuntuks kui Burgundia hertsogkond.

Lääne-Frangi riik

Pikemalt artiklis Kesk-Frangi riik, Lothar I (840-855), Ludwig II (Frangi keiser) 855-875

Kesk-Frangi riik loodi aastal 843 Verduni lepinguga, paiknes Ida- ja Lääne-Frangi riigi vahel, koosnes Kesk-Frangi riik frankide territooriumist Reini ja Schelde jõe vahel (hiljem tuntud kui Lotring), Friisimaast Põhjamere rannikul, endisest Burgundia kuningriigist (välja arvatud läänepoolne osa, hilisem Bourgogne) ja Provence'ist, samuti Itaalia kuningriigist.

Erinevalt Ida- ja Lääne-Frangi riigist, Saksamaa ja Prantsusmaa eelkäijaist, jäi Kesk-Frangi riik vaid lühikeseks episoodiks.

Pikemalt artiklis Karl III Paks

Pärast Karl Paljaspea surma ründasid keisririiki põhjast ja läänest viikingid, sisemised võitlused toimusid Itaaliast Läänemereni ja Ungarist Akvitaaniani. Karl Paljaspea suri aastal 877 Mont Cenise kuru ületamisel ja tema järglaseks sai tema poeg Louis Kogeleja kui Lääne-Frangi kuningas, kuid ilma Saksa-Rooma keisri tiitlita. Louis Kogeleja oli füüsiliselt nõrk ja suri kaks aastat hiljem, tema valdused jagati kahe vanema poja vahel: Louis III sai riigi põhjaosa ( Neustria) ning Karlmann sai riigi lõunaosa ( Akvitaania ja Burgundia). Itaalia kuningriik sai lõpuks Baieri Karlmannile, kuid insult sundis teda loovutama Itaalia oma vennale Karl Paksule ja Baieri Ludwig Nooremale. Aastal 879 asutas Boso Provence'is Alam-Burgundia kuningriigi.

887. aastal Karolingide keisririik jagati: Arnulf säilitas Kärnteni, Baieri, Lotringi ja tänapäevase Saksamaa alad; Pariisi krahv Odo valiti Lääne-Frangi kuningriigi ( Prantsusmaa) kuningaks, Ranulf II sai Akvitaania kuningaks, Itaalia läks krahv Berengari kätte, Ülem-Burgundia sai Rudolf I ja Alam-Burgundia sai Boso poeg Louis III Pime.

Pikemalt artiklis Guido Spoletost 891-894, 894-898 Lamberto Spoletost, 896-899 Arnulf (umbes 850 - 899), 901-905 Louis III Pime (Ludwig III), 915-925 Berengar Frioolist

Välislingid

# data[].attributes.attachment_link.description
Frangi riik ( ladina Regnum Francorum) oli riik varakeskaegses Euroopas. Frangi riik asus suures osas tänapäevase Prantsusmaa territooriumil ( sellest tuleneb ka Prantsusmaa prantsuskeelne nimi la France). Pikemalt artiklis Merovingid , Merovingide kunst, Frangi kuningate loend Chlodovech I katse allutada burgundid kukkus 500. aastal läbi, kuid 507.

# data[].attributes.body
Kaart 2. Frangi riigi areng ja muutused

# data[].attributes.body
Dünastia- Valitsejasugu, samast suguvõsast põlvnevad kuningad

Merovingid- Clodovechist põlvnenud Frangi kuningate dünastia.

Karolingid- Karl Martelliat põlvnenud Frangi kuningate dünastia.

Impeerium- Keisririik; suurriik, kuhu kuulub palju rahvaid

# data[].attributes.body
Gallia põhjaosas elas hajali kogukondadena germaani rahvas, kes kutsusid ennast frankideks. Nad elasid väikestes külades, harisid põldu ja pidasid loomi. Paljud mehed leidsid teenistust Rooma sõjaväes, kus nad said hea õnne korral karjääri teha ja oma elujärge parandada. Peale Rooma riigi langust haarasid kohalikud hõimupealikud võimu enda kätte. Ühe niisuguse piirkonna juhiks sai 481. aastal Chlodovech. Ta oli noor pealik kes oli isalt võimu ülevõtmise ajal vaid 16 aastane ja ta asus kohe enda territooriumit laiendama. Ajapikku õnnestus tal vallutada peaaegu kogu Gallia. Samal ajal kõrvaldas ta oma põhikonkurendid, teised frangi väikevalitsejad, ning temast sai kõikide frankide kuningas.

# data[].attributes.body
Kui Chlodovech 511. aastal suri, pärandas ta poegadele Lääne-Euroopa kõige võimsama riigi. Tema järeltulijad, kes kutsusid end Merovingideks, arvasid end olevat jumalikku päritolu ja pidasid vaid oma püha verd kõlbulikuks voolama kuninga soontes. Et igal kuningapojal oli see verepühadus olemas, pretendeeris igaüks neist ka troonile. See tõi kaasa pidevad riigijagamised, võimuvõitluse ja perekondlikud tapatalgud.

# data[].attributes.body
Frangi riigi asutas Merovingide dünastia rajaja Clodovech (466-511), kes oli 481. aastal trooni pärides 16-aastane. Viie aastaga vallutas ta pea kogu Gallia ja sai kõigi frankide esimeseks kuningaks. Samuti oli ta esimene germaani soost kuninagas, kes võttis vastu ristiusu. Clodovechi tähtsaim pärand oli frangi riigi piiride nihutamine Galliast Vahemere äärsete piirkondadeni.

Clothar II (584–629)oli Clodovechi poeg, kellele kuulus osa oma isa kunagisest riigist, mis oli pärast Clodovechi surma poegade vahel kolmeks jagatud. Clothar II ühendas need riigid taas ja määras ametisse esimese majordoomuse, kes vendade tülitsemise ajal riigi juhtimisega tegeles.

Dagobert I (603-639), Clothar II poeg, kes määrati algselt valitsema Austraasiasse ning päris isalt kogu riigi.

Karl Martell (majordoomus aastatel 717-741) oli majordoomus Frangi riigis, hoides kogu tegelikku võimu. Tema ajal troonil olnud Merovinge vaadeldi seetõttu kui laisku kuningaid ja see soodustas Karolingide dünastial trooni üle võtmist.

Pippin Lühike oli Karolingide dünastia rajaja ning liitis taas üheks Merovingide ajal jagunenud Frangi riigi, mis oli jagatud Austraasiaks, Neustriaks ja Burgundiaks. Pippin oli ka paavsti kroonitud ja tunnustatud valitseja, kes kukutas viimase merovingide kuninga.

Karl Suur (768–814) oli frangi riigi keiser, kes oma valitsusajal laiendas selle piire märgatavalt. Tema oli ka valitseja, kes pani aluse tänapäeva haridussüsteemile. Ta oli ka reisiv valitseja, mis tähendas, et riigil polnud oma kindlat pealinna ja keiser reisis oma saatjaskonnaga mööda maad ringi. Karl Suur oli tugev sõdija ja üheks tema suurimatest saavutustest on võit Langobardide üle.

# data[].attributes.body
Pippini surma järel tõusis uueks kuningaks tema poeg Karl (valitses 768-814), kellest kujunes Karolingide dünastiasilmapaistvam valitseja. Juba kaasaegsed austasid teda lisanimega Suur, järelpõlved kutsusid aga ''Euroopa isaks''. Karl jätkas oma eelkäijate sõjakat naabrite alistamise poliitikat. Tema neljakümne kuue valitsemisaasta jooksul möödusid vaid kaks aastat ilm sõja ja võitluseta. Karl Suure valitsemisajal saavutas Frangi riik oma suurima ulatuse. Itaalias purustas Karl Suur langobardid, kes ohustasid paavsti ja Kirikuriiki, ning ühendas Põhja-Itaalia Frangi riigiga. Ida pool alustas Karl vallutustraditsiooni, milles olid ühendatud maa hõivamine ja rahva sunniviisiline ristiusustamine. Aastatel 772-803 alistati lakkamatute sõjakäikudega väikestes kogukondades elavad ja oma hõimuusundit järgivad saksid. Visast vatupanust hoolimata pidid nood viimaks rahu paluma ning ristiusu ja frankide võimuga leppima. Frangi riigiga liideti ka juba kristliku Baieri hertsogi valdused. Hispaanias sõdis Karl Suur moslemitega, kuid erilist edu ei saavutanud. Ühe järjekordse sõjakäigu lõpus sattus tema järelvägi Roncesvallesi mäekurus baskide varitsusele ja hävitati.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mõisted:
dünastia - valitsejasugu, samast suguvõsast põlvnevad kuningad

Merovingid - Chlodovechist põlvnenud Frangi kuningate dünastia

Karolingid - Karl Martellist põlvnenud Frangi kuningate dünastia

Frangid olid Gallia põhjaosas hajali kogukondadena elav germaani rahvas. 3.saj. tungisid nad Reini jõe läände ja rajasid seal asundused: elasid külades, harisid põldu ja pidasid loomi. Mehed teenisid enamasti Rooma sõjaväes, kus neil avanes karjäärivõimalus. Rooma riigi hävides haarasid kohalikud võimupealikud võimu enda kätte. 481. aastal sai Chlodovech ühe niisuguse piirkonna juhiks.
Chlodovech (466-511)
5.saj. lõpul tungisid varem Reini jõe kesk- ja alamjooksu aladel elanud germaani hõimuliit frangid Galliasse (tänapäeva Prantsusmaa) ja rajasid seal kuningas Clodovechi (valitses 481 - 511 a) juhtimisel oma riigi. Chlodovech mõistis, et suurt riiki saab ta valitseda siis, kui kohalik rahvas ja Gallia piiskopid teda toetavad. Varem paganausulised frangid võtsid kuninga eestvedamisel vastu ristiusu ja see lähendas neid Rooma vaimulikkonnale. Ajapikku õnnestus tal kõrvaldada frangi väikevalitsejad ja vallutada peaaegu kogu Gallia. Nii sai temast kõikide frankide kuningas. Lõpliku tõuke usuvahetuseks andis sõjakäik, kus franke ähvardas lüüasaamine, kristliku Jumala poole palvetamine pööras sõjaõnne. 496. aasta jõulupühal lasi Chlodovech end koos sõduritega ristida saades esimeseks germaani soost kuningaks, kes kuulus katoliku kirikusse. Sellest ajast võisid Chlodovech ja tema järglased alati katoliku kiriku soosingule ja abile. Frangi valitsejatest sai omakorda kiriku peamine tugi ristiusu levitamisel.

511. aastal Chlodovech suri ja pärandas poegadele Lääne- Euroopa võimsama riigi.

Järeltulijad kutsusid end Merovingideks, müütilise esiisa Merovechi järeltulijateks. Nad arvasid end olevat jumalikku päritolu ja püha vere omanikud. Kuningapoegade võrdne verepühadus tõi kaasa võrdse õiguse troonile, millest tulenevalt olid riigis pidevad võimuvõitlused ja riigijagamised.
Karolingide võimuletulek
6.-7.sajandil Frangi riigi ühtsus kadus, sest riik langes lakkamatutesse kodusõdadesse, mille põhjuseks oli frankide valitsejate komme jagada riik surres oma poegade vahel ära. Kuningavõim Frangi riigis aja jooksul nõrgenes ning reaalne võimutäius koondus kuninga kojaülemate - majordoomuste kätte. Kes olid edukad väejuhid. Pea igal aastal korraldati mõni suurem sõjaretk Frangi riigi võimu alt väljunud suurnike või välisvaenlaste vastu. Retketel saadi ohtralt sõjasaaki ja uusi maalvaldusi, mida paleeülemad said oma toetajatele jagada ning oma võimu kogu riigis kindlustada. Majordoomus Karl Martelli („Haamer") ametiajal (714 - 741.a.) pandi seisma moslemitest araablaste pealetungi Poitiers` lahingus ( 732.a) tõrjudes nad Püreneede taha.

Seda võitu on peetud üheks ajaloo pöördepunktiks. Karl tõusis oma sõjaretkedega õhtumaa võimsaimaks meheks ja omandas kristluse kaitsja oreooli. 751. aastal tegi Karl Martelli poeg Pippin Lühike otsustava sammu ja kõrvaldas troonilt viimase Merovingide soost kuninga ja pani aluse Karolingide dünastiale. Riigipöörde õigustamiseks ja kuningaliidu kinnitamiseks sõlmis Pippin paavstiga mõlemale poolele kasuliku liidu. Tänutäheks vabastas Pippin Itaalia keskosa langubardide käest ja andis paavstile valitseda. Sellest sai alguse 756. a. Kirikuriik.
Karl Suure vallutused
Frangi riigi võimsuse tipp saabus Pippini poja Karl Suure valitsusajal ( 768 - 814 a). Karl Suur laiendas riigi piire, vallutades suure osa Itaaliast, tänapäeva Saksamaast ning sõdis Pürenee poolsaarel araablastega. Ühendanud suurema osa kristlikust Euroopast oma valitsuse alla krooniti Karl Suur 800. a. paavsti poolt Roomas keisriks, millega keisrivõim oli Lääne-Euroopas ajutiselt taastatud.
Karl Suure paiknemine Frangi riigi valitsejana
Kaasaegsed andsid talle lisanime Suur, järelpõlved kutsusid "Euroopa isaks". Karl jätkas sõjakat poliitikat, neljakümne kuuest valitsusaastast kaks möödusid ilma sõja ja võitlusteta. Frangi riik saavutas oma suurima ulatuse. Itaalias purustas ta langobardid, kes ohustasid Kirikuriiki ning ühendas Põhja-Itaalia Frangi riigiga. Idas alustas ta vallutustraditsiooni, mis hõlmas esmalt riigi hõivamist ja siis rahva sunniviisilist ristiusustamist. 772-803 alistati lakkamatute sõjakäikudega saksid. Kes pidid leppima ristiusu ja frankide võimuga. Frangi riigiga ühendati ka Baieri kristliku hertsogi valdused. Hispaanias sõdis Karl Suur moslemitega, kuid erilise eduta. 15. august 778. aastal hävitati ta sealne järelvägi Roncesvallesi (loe: ronsesvalles) mäekurus baskide varitsusele ja hävitati. Lahingus langenud markkrahv Rolandist sai hiljem rüütlite kangelaslaulude peategelane.
Frangid
KAART: Frangi riik Karl Suure ajal
KAART: Euroopa 814. Aastal

# data[].attributes.attachment_link.description
Mõisted: dünastia - valitsejasugu, samast suguvõsast põlvnevad kuningad Merovingid - Chlodovechist põlvnenud...

# data[].attributes.body
Frangi riik okadus pärast viimase Karolingide soost kuninga surma ja selle asemel on praegune Prantsusmaa.

# data[].attributes.body
Pilt 1. Chlodovech I

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Chlodovech I kunstniku François-Louis Dejuinne (1786-1844) kujutluses

Chlodovech, ka Clovis (u 466 - 27. november 511) oli saali frankide kuningas.

Chlodovech pidas sõdu nii galloroomlaste kui ka teiste germaani hõimude vastu ning tema valitsusajal saavutasid frangid Gallias ülemvõimu. Chlodovechi üks tähtsamaid tegusid oli pärast Tolbiaci lahingut ristiusu vastuvõtmine katoliiklusena.

Chlodovechi nimi on tuletatud ladinakeelsest Chlodovechusest või Chlodovaeusest, ilma alguses oleva häälikuta "ch" oleks nimekujuks Luduin või Lewis. Nime alguses olev "ch" häälik tuleneb germaani keeletavast.

481. aastal sai viieteistaastane Chlodovech saali frankide kuningaks. Pärast tema isa Childericu surma oli Reimsi piiskop Remigius kirjutanud alla otsusele, millega kohalik piiskopkond tunnustas noort Chlodovechi kui Belgica Secunda piirkonna valitsejat,eeldades temalt kaitset ka kristastele. Tema kuningriigi alad piirdusid bataavide saare ja varajaste Tournay ja Arras' diötseesidega. Teistel saali frankide hõimudel, kes elasid Belgia jõgede Schelde, Maasi, Moseli ja Reini ääres, valitsesid omad Merovingide soost kuningad, kelle hulgas oli nii Chlodovechi liitlasi kui ka vaenlasi. Ajaloolase Edward Gibboni arvates kujunes Chlodovech germaani hõimude jaoks lugupeetuks isikuks. Kuningas suutis panna barbareid hindama frankide harjumuspäraseid distsipliini eeliseid: "Iga aasta märtsis toimuval ülevaatusel inspekteeriti hoolikalt nende relvastust; ja kui nad marssisid läbi rahumeelse territooriumi, oli neil keelatud seal rohukõrtki puutuda." Chlodovech oli samuti halastamatult õiglane, distsiplineerimatuid ning hooletuid sõdureid karistati kohapeal surmaga.

Chlodovech ja Clothilde

Chlodovech abiellus 493. aastal Burgundia printsessi, katoliiklasest Clothildega. Ajaloolase Ian Woodi koostatud sugupuu kohaselt oli Chlodovechil kuus last - viis poega ja tütar. Seejuures Woodi järgi ei ole Chlodovechi vanem poeg Teoderich sündinud abielust Clothildega. Chlodovechi ja Clothilde järeltulijatena on identifitseeritud Ingomer, Chlodomer, Childebert, Chlodomir ja Chlothilda.

Värskelt võimule saanud Chlodovech pööras tähelepanu Syagriuse juhitud Soissonsi kuningriigi poole, mis koosnes Lyoni provintsidest ja Belgica Secunda osadest. 486. aastal alustas Chlodovech koos teiste frangi hõimupealikega Syagriuse vastu sõjaretke. Syagrius sai lüüa ja põgenes läänegootide kuninga Alaric II juurde.

„

"Ent Gallia noorsoo vaprus ja arvukus olid ammu kokku kuivanud; ja Syagriuse lipu all marssivad distsiplineerimatud vabatahtlike või palgasõdurite jõugud ei saanud vastu frankide rahvuslikule uljusele"

"

Edward Gibbon
"Rooma impeeriumi allakäigu ja languse ajalugu"
2016

Läänegoodid andsid pagendusse läinud Syagriuse siiski Chlodovechile üle ning samal aastal ta saladuskatte all ka hukati. Chlodovechi sõda Soissonsi kuningriigi vastu võis olla motiveeritud soovist seal elanud frankide hõimude üle võimu saavutada. Soissonsi kuningriigi vallutamine kiirendas frankide liikumist lõuna poole ning Syagriuse endise kuningriigi südamik muutus frangi võimu keskuseks.

Chlodovechi üheks kõige silmapaistvamaks sõjaliseks saavutuseks on peetud u 496. aastal alemannide üle saavutatud võitu Tolbiacis (tänapäeva Zülpich, Trierist põhja pool). Alemannid olid asunud elama Galliasse, Alsace'i ja Lorraine'i provintsi, ning samal aastal ründasid nad ka frankide liitlast, Cologne'i kuningriiki. Chlodovech asus vasturünnakule ja mõlemad osapooled kohtusid Tolbiaci lähistel. Toursi Gregoriuse (u 538-594) kirjelduse järgi hakkasid frangid pärast pingelist võitlust taganema, kuid Chlodovech suutis oma mehi distsiplineerida ning lahingu käigu enda kasuks pöörata. Verise lahingu tulemusena hukkus alemannide viimane kuningas ning ta rahvas põgenes lahinguväljalt. Ellu jäänud pidid kuuletuma uutele kuningatele ning frangid taastasid oma kunagised elupaigad Reini jõe idakaldal. Alemannide Gallia alad läksid samuti frankide kontrolli alla.

Läänegoodid

Pärast läänegootide kuninga Eurici (466-484) surma oli nende kuningriik haavatavas olukorras. Geary arvates ajendas see kahtlemata Chlodovechi lõuna poole laiendama. Sõjaretk läänegootide vastu 507. aastal oli Geary hinnangul hästi koordineeritud - Chlodovech tegi koostööd ka Bütsantsi keisri Anastasiusega, kelle laevastik takistas Itaalia rannikul läänegootidele abi osutada püüdnud idagoote. 507. aastal said läänegoodid Vouillé's lüüa, kuningas Alaric II tapeti ning järgneva aasta jooksul hõivasid frangid läänegootide pealinna Toulouse'i.

Võimu kindlustamine

Pärast võidukat sõjakäiku läänegootide vastu kohtus Chlodovech Toursis keiser Anastasiuse saadetud emissaridega. Anastasiuse saadikud esitasid talle ametliku dokumendi, mis tunnustas teda Rooma aukonsuliks. Ajaloolase Patrick J. Geary hinnangul võis Chlodovech kasutada Bütsantsi saadikute antud aunimetust ära selleks, et legitimeerida oma kuninglikkus ning tugevdada oma autoriteeti tema territooriumil paiknevate galloroomlaste üle. Toursi Gregoriuse väitel ilmus Chlodovech Toursi Püha Martini basiilikasse purpurtuunikas ja -keebis ning asetas endale diadeemi pähe. Geary on tõlgendanud seda kui Chlodovechi soovi täiendada oma kuninglikkust Rooma keiserlike traditsioonidega.

Chlodovechi vallutused

Pärast sõda läänegootidega kuulutas Chlodovech oma uueks pealinnaks Pariisi. Oma valitsusaja lõpuaastatel muutis Chlodovech saali õiguse kristlusega kokkusobivamaks. Ligikaudu 5. ja 6. sajandi vahetusel üleskirjutatud õiguste kogu koosneb nii germaani tavaõigustest, kui ka kristlikest põhimõtetest lähtuvatest punktidest. Nii on Saali õiguses välja toodud veritasu ja trahvi süsteem, kuid on mainitud ka kiriklikku asüüliõigust. Asüüliõiguse andis Kuningas Chlodovech 511. aasta kirikukogul Orléansis. Veretasu ehk meheraha instituudi kohaselt pidi talupoja tapmisel tasuma 800 kuldmündi suurust trahvi.

Frankide kuningriigi arengus oli Chlodovechil oluline, kuid mitte otsustava tähtsusega roll. 511. aastaks, kui kuningas suri, oli Frankide kuningriigist saanud üks Gallia piirkonna võimsamaid riike. Lisaks oli Frangi riigist kujunenud Bütsantsi keisririigi olulisemaid liitlasi Lääne-Euroopas. Chlodovechi pärandiks oli saali frankide muutmine poliitiliselt mõjuvõimsaks rahvaks, kelle võim ulatus Galliast Vahemere-äärsete piirkondadeni. Pärast Chlodovechi surma jagati Frangi riik germaani kommete kohaselt poegade vahel. Chlodovech soovis, et pärast tema surma jagataks riik tema poegade vahel, kuna ta uskus, et selline jagamine on õiglane ja see peegeldab riigis olevat olukorda. Vanim poeg, Teoderich päris võimu Reimsis, Chlodomer päris Orléansi, Childebert sai võimule Pariisis ning Chlotar päris võimu Soissons's.

Chlodovechi ristimine

Tõenäoliselt võttis Chlodovech ristiusu vastu umbes aastatel 497-507. Missugust usku oli Chlodovech enne ristiusku astumist, pole teada. Gregorius Toursist on kirjutanud, et selleks oli Rooma polüteism. Alternatiivselt võis Chlodovech praktiseerida Gallia piirkonnas levinud keldi mõjutustega frangi polüteismi või hoopis ariaanlikku kristlust. Gregorius Toursist on Historia Francorumis väitnud, et Chlodovechi pöördumisel ristiusku oli võtmeroll tema abikaasal, Burgundiast pärit Clothildel, kes oli katoliku usku. Vahetult enne alemannide vastu lahingusse sööstmist olevat Chlodovech andnud lubaduse, saavutades vaenlaste üle võidu, pöördub ta ristiusku. Patick J. Gerly arvates võis Chlodovechi silmis Kristus olla võimas liitlane, kes aitab frankidel lahingus edu saavutada. Eesti religiooniloolase Riho Saardi järgi lasi Chlodovech ennast pärast Tolbaci lahingut, 496. aasta jõulupühal, pühal Remigiusel ristida Reimsi linna katedraalis, kusjuures ristimise põhjus võis olla poliitiline, andes frankidel võimaluse moodustada liitlassuhteid ning sulanduda ühte kristlastest galloroomlaste ja bütsantslastega. Teisalt andis ristiusu vastuvõtmine frankidel võimaluse rünnata ariaanlastest naabreid burgunde ja goote.

Orléansi kirikukogu 511. aastal

511. aastal kutsus kuningas Chlodovech kokku riikliku kirikukogu, mille käigus otsustati, et kirik toimib ülesehituselt nagu Roomas. Sealjuures jätsid frankide kuningad endale õiguse määrata ametisse vaimulikke, küsida neilt makse kirikumaade eest ja kohustada neid vajadusel riigi eest sõtta minema. Eeltoodud kirikumaade eest ei pidanud vaimulikud makse tasuma, kui tegemist oli kuninga poolt kingitud maaga. Kogutud maksude eest pidi kirikuid korrastama, piiskoppe toitma ja ka vaeseid ning teisi abivajajaid aitama.

Sama aasta juulis Orléansis peetud kirikukogul vajasid kinnitamist teisedki Chlodovechi poolt üles seatud küsimused. Lisaks eelnevalt kirjeldatud otsustele kinnitas kontsiil vaimulike elukorraldust reguleerivad punktid. Vaimuliku kooselu naisega oli reguleeritud vanade kristlike reeglite järgi ehk puudus tsölibaat. Reguleeritud oli piirkondlik kirikuhierarhia, mille eesotsas seisis piiskop, kelle juhtida oli piiskopkond koos sellele kuuluvate maa-alade ja kloostritega, ning piiskopkonnas teenivad abtid ja mungad. Kirikukogu kinnitas kombe, mille kohaselt pidi iga tulevane kontsiil, nii provintsiaalne kui ka üleriigiline, kinnitama oma pühendumust käibel olevate religioossetele reeglitele.

Geary, PJ. Before France & Germany: The Creation & Transformation of the Merovingian World. New York: Oxford University Press

Gibbon, E. Rooma impeeriumi allakäigu ja languse ajalugu. II köide. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016.

Halsall, G. "Barbarian Migrations and the Roman West, 376-568". United Kingdom: Cambridge University, 2007.

Labrune, G. Toutain, PH. Prantsusmaa ajalugu. Tallinn: Kirjastus Valgus 2000.

Sootak, J. Veritasust kriminaalteraapiani. Tartu: Juura, 1998.

Zetterberg, S. Maailma ajalugu. Tallinn: Kirjastus Varrak 2015.

Wallace-Hadrill, J.M. The Frankish Church. Oxford: Oxford University Press, 1983.

Wood, I. The Merovingian Kingdoms 450-751. London: Longman Group UK, 1994.

# data[].attributes.attachment_link.description
Chlodovech, ka Clovis (u 466 - 27. november 511) oli saali frankide kuningas. Chlodovech pidas sõdu nii galloroomlaste kui ka teiste germaani hõimude vastu ning tema valitsusajal saavutasid frangid Gallias ülemvõimu. Chlodovechi üks tähtsamaid tegusid oli pärast Tolbiaci lahingut ristiusu vastuvõtmine katoliiklusena.

# data[].attributes.body
Pilt 2. Pippin Lühike

# data[].attributes.attachment_link.description
Pippin Lühike ehk Pippin Noorem ehk Pippin III (714–768) oli Frangi riigi kuningas. Ta kuulutas end kuningaks 751, kroonis end ise 752, paavst kroonis ta 756. 741–756 oli ta Frangi riigi majordoomus. Tema isa oli Karl Martell.

# data[].attributes.body
Pilt 3. Karl Suur

# data[].attributes.body
Frangi riik (Frangi riik – Vikipeedia) 19.02.2025

Kaart 1. Frangi riigi piiride muutumine (Franks expansion - Frangi riik – Vikipeedia) 19.02.2025

Kaart 2. Frangi riigi areng ja muutused (Frankish Empire 481 to 814-en - Frangi riik – Vikipeedia) 19.02.2025

Pilt 1. Chlodovech I (François-Louis Dejuinne (1786-1844) - Clovis roi des Francs (465-511) - Chlodovech I – Vikipeedia) 19.02.2025

Pilt 2. Pippin Lühike (Amiel - Pepin the Short - Pippin Lühike – Vikipeedia) 19.02.2025

Pilt 3. Karl Suur (The Mad Monarchist: The Feast of Charlemagne) 19.02.2025

Keskaeg 7. klassi ajalooõpik 1. osa (lk 18-21) 20.02.2025

# data[].attributes.body
Kaart 1. Bütsantsi riik oma suurimas ulatuses aastal 555.

# data[].attributes.body
Kaart 2. Rooma keisririik pärast keiser Theodosius I surma aastal 395. Lillaga on tähistatud Bütsants ja punasega Lääne-Rooma keisririik.

# data[].attributes.body
Bütsants- Ida-Rooma keisririik keskajal

# data[].attributes.body
Bütsantsi riik tekkis pärast Rooma riigi lagunemist. Bütsantsi nime sai Ida-Rooma keisririik alles pärast selle lõppu. Varem tunti seda Rooma keisririigi nime all, sest seal elavad inimesed uskusid, et on ainsad õiged roomlased, kes tavasid edasi kannavad ja kultuuri elus hoiavad. Bütsants asus valdavalt praeguse Türgi, Küprose Kreeka ja Itaalia aladel. Bütsantsi riik eksisteeris 4. sajandist kuni aastani 1453. Selle aja jooksul oli Bütsants valdavalt Euroopa rikkaimate ja mõjukamate riikide seas, vaatamata pidevatele vallutuskatsetele ja territooriumikaotusele. Bütsantsi kultuur oli tugevalt mõjutatud Vana-Kreeka omast ja seetõttu kujunes riigikeelena välja kreeka, mitte ladina keel, mis on arvatud üheks kõige suuremaks erinevuseks Vana-Rooma ja Bütsantsi riikide vahel.

# data[].attributes.body
Justianus I (527-565) oli Bütsantsi keiser, kes taastas lühikeseks ajaks Rooma impeeriumi endise hiilguse, tugevdades laevastikku ja sõjaväge, vallutas ta tagasi Põhja-Aafrika, Lõuna-Hispaania ja Itaalia. Samuti laskis ta koondada kõik Rooma seadused ühte koodeksisse ja rajada suursuguseid ehitisi nagu näiteks Hagia Sofia praeguse Türgi aladel. 6. sajandi alguses aga rünnati riiki uuesti ja vallutatud alad võeti tagasi.

Basileios II Boulgarkontos (976-1025) oli keiser, kes valitses Bütsantsi selle kuldajal, mil Bütsants oli kõige mõjuvõimsam riik Lähis-Idas ja Euroopas. Keisri nimi tähendab otsetölkes ,,bulgaarlaste tapjat, sest ta alistas oma vägedega Bulgaaria riigi.

# data[].attributes.body
Viikingite alade põhjalik ülevaade.

# data[].attributes.body
Viikingid- Rüüsteretkel (nn viikingiretkel) olev Skandinaavia sõdalane, tähendab ka lihtsalt viikingiaegset skandinaavlast

Viikingiaeg- Euroopa ajaloo periood ( u 800-1050), mida iseloomustavad Skandinaavia sõdalaste sõja- ja kaubaretked

Ting- Rahvakoosolek Skandinaavias

Ruunid- Viikingite tähestik

Saaga- Lugulaul

Skald- Lugulaulude koostaja ja ettekandja viikingiühiskonnas

# data[].attributes.body
Viikingid olid muinasskandinaavia päritolu meresõitjad, kelle iseloomuliku kultuuri õitseaeg oli umbes 8.–11. sajandil (nn viikingiaeg).

Viikingilinnad

Nimetus "viiking" pärineb tõenäoliselt vanapõhjakeelsest sõnast vík, mis tähendab lahte; viiking on siis "laheline" ehk meresõitja. Kuigi viikingid on nime andnud tervele ajastule, moodustasid sõjakad meresõitjad suhteliselt väikese osa tolleaegsest Põhjamaade elanikkonnast, kes valdavalt tegeles rahumeelse maaharimisega. Teise teooria järgi pärineb viikingite nimetus vanaingliskeelsest sõnast wíc, mis tähendas kaubaasulat. Lisaks vallutustele tegelesidki viikingid ka käsitöö ja kaubandusega.

# data[].attributes.body
11 saj algas Bütsantsi häving, kui türklased vallutasid Jeruusalemma. Lääne-Euroopa rüütlid, aga ei tulnud Bütsantsile appi, vaid võitlesid türklastega iseseisvalt ning ka rüüstasid Konstantinoopolit. Riik, küll taastati, aga aastal 1453 kadus see, sest langes türklaste kätte.

# data[].attributes.body
Normannid on viikingite järeltulijad. Normandia hertsog andis Normandia kingiks ühele viikingipealikule, nii jäidki viikingid sinna elama ja asutasid Normandia hertsogiriigi.

Normannide hulka kulus ka Normandia hertsog Guillaume, kellest normanni vallutuse järel 1066-88 sai Inglismaa kuningas William Vallutaja. 1067–1283 vallutas normanni dünastia ka Walesi.

# data[].attributes.body
Inglismaa ja Prantsusmaa kuningriik 1180. aastal

# data[].attributes.body
Viikingite väikekuningate omavahelise sõdimise töttu hakkas võim koonduma ja moodustus kolm riiki: Taani, Norra ja Rootsi. Nende riikide kuningad võtsid vast ristiusu, sundides ka oma alamaid sama tegema ja riigid muutus selliseks, nagu kõik teised.

# data[].attributes.body
Üks silmapaistev viikingite valitseja oli Ragnar Lothbrok. Ta oli legendaarne viikingipealik, keda peetakse üheks tuntumaks viikingite sõjapealikuks ja vallutajaks. Ragnarit seostatakse mitmete kuulsa viikingite rünnakutega, sealhulgas Inglismaa ja Prantsusmaa rannikuallikate vastu. Ragnar on ka olnud inspiratsiooniks väga kuulsale telesarjale nimega "Vikings".

# data[].attributes.body
Viikingitest (https://et.wikipedia.org/wiki/Viikingid) 11.04.2025

Pilt 1. (https://www.historyhit.com/facts-about-viking-ragnar-lodbrok/) 11.04.2025

Infot Ragnar Lothbrokist (https://et.wikipedia.org/wiki/Ragnar_Lothbrok) 11.04.2025

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Normannid on viikingite järeltulijad. Normandia hertsog andis Normandia kingiks ühele viikingipealikule, nii jäidki viikingid sinna elama ja asutasid Normandia hertsogiriigi.

Normannide hulka kulus ka Normandia hertsog Guillaume, kellest normanni vallutuse järel 1066-88 sai Inglismaa kuningas William Vallutaja. 1067-1283 vallutas normanni dünastia ka Walesi.

Normannide riigid Euroopas ja Väike-Aasias, 12. sajandil

Sitsiilia kuningriigis olid normannid võimul enne Hohenstaufeneid.

# data[].attributes.attachment_link.description
Normannid on viikingite järeltulijad. Normandia hertsog andis Normandia kingiks ühele viikingipealikule, nii jäidki viikingid sinna elama ja asutasid Normandia hertsogiriigi. Normannide hulka kulus ka Normandia hertsog Guillaume, kellest normanni vallutuse järel 1066-88 sai Inglismaa kuningas William Vallutaja. 1067-1283 vallutas normanni dünastia ka Walesi. Sitsiilia kuningriigis olid normannid võimul enne Hohenstaufeneid.

# data[].attributes.body
Inglismaa riigi alguseks arvatakse 927. aastat, mil esimene Inglise kuningas Athelstan lõpetas väikeste anglosakside riikide ühendamise.

Aastal 911 alustasidalustasid taanlased rünnakuid Inglismaa vastu, tahtes endale territooriumi juurde saada. Taanlased ja Norrast tulnud viikingid sõdisid inglastega kuni 1013a. sai võimule endine Taani ja Norra valitseja Svend Harkhabe, kes suri juba järgmisel aastal, lastes võimule endise inglise kuninga Ethelred II.

Aastal 1042 sai troonile Edward Usutunnistaja, kelle surma järel läks aastal 1066 lahti lahing normandia hertsogi William vallutaja, krahv Haroldi ja norra kuninga Harald Hardrada vahel, kes kõik väitsid, et neile oli lubatud Inglismaa trooni. Selles sõjas jäi peale William vallutaja, kelle valitsusajal hakkas kogu Inglismaa kõnelema prantsuse keelt.

# data[].attributes.body
Vana-Vene riik kujunes välja soomeugrilasest, slaavlastest, varjaagidest, baltlastest ja türklastest. Vana Vene vürstiriik, mida ajalooliselt tuntakse kui Kiievi, tekkis 9. sajandi lõpul ja kujunes 10. sajandil võimsaks Ida-Euroopa riigiks. Selle riigi teke on seotud eelkõige slaavi hõimude, viikingite (varjaagide) ja kaubateede arenguga.

# data[].attributes.body
Varjaagid- Tänapäeva Venemaa aladel ja Bütsantsis tegutsenud viikingid

Rus- Vana-Vene riigi nimi Skandinaavia allikates

Tšuudid- Osa läänemeresoome rahvaid, sh eestlased Vana-Vene allikates

Bojaar- Vana-Vene ülik

Veetše- Rahvakoosolek Vana-Vene linnas

Druužina- Vana-Vene vürsti sõdalastest kaaskond

# data[].attributes.body
Vana-Vene üks silmapaistev valitseja on suurvürst Vladimir Püha. Ta võttis ametlikult ristiusu vasu 988. aastal. Vladimiri ristimine kinnitati kui ta abiellus Bütsantsi keisri õega. Ristiusu vastuvõtmine ja kõikide inimeste ristimine võttis kaua aega. On jutte, kus väidetavalt olevat Vladimir kõik Kiievi elanikkudel käskinud minna Dnepri jõkke ja lasnud nemad seal ristida.

# data[].attributes.body
Riigis valitsevate väikeste vürstkondade sõdimise tõttu, oli kõigi vürstide võim üpris ebakindel ja ka suurvürstile allusid nad vaid mingil määral. 1169. aastal vallutas Vladimir-Suzladi vürst Kiievi ja hakkas end ise suurvürstiks nimetama. Kiievit rüüstati vallutuse käigus põhjalikult. Lõplikult, aga lagunes riik 13. saj mongolite vallutuste käigus.

# data[].attributes.body
Pilt 1.

# data[].attributes.body
Vana-Vene Vürstiriik (https://www.taskutark.ee/vana-vene-riik/) 21.04.2025

Kiievi-Vene riik (https://et.wikipedia.org/wiki/Kiievi-Vene) 21.04.2025

Kaart 1. (VANA-VENE RIIK - Ajalugu - 7. klass | TaskuTark) 21.04.2025

Pilt 1. Vladimir Püha (Vladimir Svyatoslavovich - Vladimir Püha – Vikipeedia) 26.04.2025

# data[].attributes.body
Henry II (1154-1189)on üks tuntumaid valitsejaid, kelle valitsusajal laienes Inglismaa mandriosa märkimisväärselt, võttes enda alla suurema osa praeguse Prantsusmaa territooriumist tänu abielule akvitaania hertsoginna Eleanoriga. Ta suutis oma valitsetavaid alasid hästi hoida ja korrastada, et luua terviklik ja hästi töötav riik.

Richard I Lõvisüda (1189-1199) oli Henry II poeg, kes oli väga tuntud väejuht. Enne troonile pääsemist sõdis ta koos tolleaegse Prantsusmaa kuninga Philippe II oma isa vastu, et pärida Inglismaa trooni. Oma valitsusaja veetis ta peamiselt mandrtil, kaitstes sealseid piire prantslaste vallutuste eest.

John Maata (1199-1216) oli Richardi noorem vend, kes oli tuntud peamiselt seetõttu, et kaotas suurema osa oma riigi valdustest Prantsusmaal. Samutinõustus ta viimases hädas Magna Chartaga, mis andis aadlikele õigused ja pani kuninga seadustele alluma ja neid järgima.

# data[].attributes.body
Pärast seda, kui John Maata oli kaotanud riigi valdused mandril ja Saja-aastane sõda oli lõpenud, jäi riik püsima ja on olemas tänapäevani.

# data[].attributes.body
Pilt 1.

# data[].attributes.body
Pilt 2.

# data[].attributes.body
Pilt 3.

# data[].attributes.body
Kaart. Inglismaa kuningriik (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/8/85/Frankrike_och_england_1180.jpg) 11.04.25

Inglismaa tekkimine ja kujunemine (https://et.wikipedia.org/wiki/Inglismaa_kuningriik) 11.04.25

Pilt 1. Henry II (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/fa/King_Henry_II_from_NPG.jpg) 21.04.25

Pilt 2. Richard I Lõvisüda (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/4/4f/Richard_I_of_England_in_the_Brief_Abridgement_of_the_Chronicles_of_England.jpg) 21.04.25

Pilt 3. John Maata (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/0/0c/John_of_England_%28John_Lackland%29.jpg) 21.04.25

# data[].attributes.body
100 aastane sõda toimus aastatel 1337-1453 ja 100 aastane sõda ei olnud tegelikult üks pikk sõda, vaid pigem üks pikk konfliktide aeg.

# data[].attributes.headline
Kui kaua tegelikult kestis ja mitu põlvkonda osales

# data[].attributes.subject
Kui kaua tegelikult kestis ja mitu põlvkonda osales

# data[].attributes.body
100 aastane sõda toimus tegelikult 116 aastat ja seal osales 4-5 põlvkonda sõdureid, valitsejaid ja ka muid osapooli.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Justinian I (; Latin: Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus; Greek: Ἰουστινιανός, Ioustinianós; 482 - 14 November 565), also known as Justinian the Great, was the Byzantine emperor from 527 to 565.

His reign is marked by the ambitious but only partly realized renovatio imperii, or "restoration of the Empire". This ambition was expressed by the partial recovery of the territories of the defunct Western Roman Empire. His general, Belisarius, swiftly conquered the Vandal Kingdom in North Africa. Subsequently, Belisarius, Narses, and other generals conquered the Ostrogothic kingdom, restoring Dalmatia, Sicily, Italy, and Rome to the empire after more than half a century of rule by the Ostrogoths. The praetorian prefect Liberius reclaimed the south of the Iberian peninsula, establishing the province of Spania. These campaigns re-established Roman control over the western Mediterranean, increasing the Empire's annual revenue by over a million solidi. During his reign, Justinian also subdued the , a people on the east coast of the Black Sea that had never been under Roman rule before. He engaged the Sasanian Empire in the east during Kavad I's reign, and later again during Khosrow I's; this second conflict was partially initiated due to his ambitions in the west.

A still more resonant aspect of his legacy was the uniform rewriting of Roman law, the Corpus Juris Civilis, which is still the basis of civil law in many modern states. His reign also marked a blossoming of Byzantine culture, and his building program yielded works such as the Hagia Sophia. He is called "Saint Justinian the Emperor" in the Eastern Orthodox Church. Because of his restoration activities, Justinian has sometimes been known as the " Last Roman" in mid-20th century historiography.

Justinian was born in Tauresium, Dardania, around 482. A native speaker of Latin (possibly the last Roman emperor to be one), he came from a peasant family believed to have been of Illyro-Roman or Thraco-Roman origins. The cognomen Iustinianus, which he took later, is indicative of adoption by his uncle Justin. During his reign, he founded Justiniana Prima not far from his birthplace. His mother was Vigilantia, the sister of Justin. Justin, who was commander of one of the imperial guard units (the Excubitors) before he became emperor, adopted Justinian, brought him to Constantinople, and ensured the boy's education. As a result, Justinian was well educated in jurisprudence, theology and Roman history. Justinian served as a candidatus, one of 40 men selected from the scholae palatinae to serve as the emperor's personal bodyguard. The chronicler John Malalas, who lived during the reign of Justinian, describes his appearance as short, fair skinned, curly haired, round faced and handsome. Another contemporary historian, Procopius, compares Justinian's appearance to that of tyrannical Emperor Domitian, although this is probably slander.

When Emperor Anastasius died in 518, Justin was proclaimed the new emperor, with significant help from Justinian. During Justin's reign (518-527), Justinian was the emperor's close confidant. Justinian showed a lot of ambition, and it has been thought that he was functioning as virtual regent long before Justin made him associate emperor on 1 April 527, although there is no conclusive evidence of this. As Justin became senile near the end of his reign, Justinian became the de facto ruler. Following the general Vitalian's assassination presumed to be orchestrated by Justinian or Justin, Justinian was appointed consul in 521 and later commander of the army of the east. Upon Justin's death on 1 August 527, Justinian became the sole sovereign.

As a ruler, Justinian showed great energy. He was known as "the emperor who never sleeps" on account of his work habits. Nevertheless, he seems to have been amiable and easy to approach. Around 525, he married his mistress, Theodora, in Constantinople. She was by profession an actress and some twenty years his junior. In earlier times, Justinian could not have married her owing to her class, but his uncle, Emperor Justin I, had passed a law lifting restrictions on marriages with ex-actresses. Though the marriage caused a scandal, Theodora would become very influential in the politics of the Empire. Other talented individuals included Tribonian, his legal adviser; Peter the Patrician, the diplomat and long-time head of the palace bureaucracy; Justinian's finance ministers John the Cappadocian and Peter Barsymes, who managed to collect taxes more efficiently than any before, thereby funding Justinian's wars; and finally, his prodigiously talented generals, Belisarius and Narses.

Justinian's rule was not universally popular; early in his reign he nearly lost his throne during the Nika riots, and a conspiracy against the emperor's life by dissatisfied businessmen was discovered as late as 562. Justinian was struck by the plague in the early 540s but recovered. Theodora died in 548 at a relatively young age, possibly of cancer; Justinian outlived her by nearly twenty years. Justinian, who had always had a keen interest in theological matters and actively participated in debates on Christian doctrine, became even more devoted to religion during the later years of his life. He died on 14 November 565, childless. He was succeeded by Justin II, who was the son of his sister Vigilantia and married to Sophia, the niece of Theodora. Justinian's body was entombed in a specially built mausoleum in the Church of the Holy Apostles until it was desecrated and robbed during the pillage of the city in 1204 by the Latin States of the Fourth Crusade.

Justinian achieved lasting fame through his judicial reforms, particularly through the complete revision of all Roman law, something that had not previously been attempted. The total of Justinian's legislation is known today as the Corpus juris civilis. It consists of the Codex Justinianeus, the Digesta or , the Institutiones, and the .

Early in his reign, Justinian had appointed the Tribonian to oversee this task. The first draft of the Codex Justinianeus, a codification of imperial constitutions from the 2nd century onward, was issued on 7 April 529. (The final version appeared in 534.) It was followed by the Digesta (or ), a compilation of older legal texts, in 533, and by the Institutiones, a textbook explaining the principles of law. The , a collection of new laws issued during Justinian's reign, supplements the Corpus. As opposed to the rest of the corpus, the Novellae appeared in Greek, the common language of the Eastern Empire.

The Corpus forms the basis of Latin jurisprudence (including ecclesiastical Canon Law) and, for historians, provides a valuable insight into the concerns and activities of the later Roman Empire. As a collection it gathers together the many sources in which the leges (laws) and the other rules were expressed or published: proper laws, senatorial consults ( senatusconsulta), imperial decrees, case law, and jurists' opinions and interpretations ( responsa prudentum). Tribonian's code ensured the survival of Roman law. It formed the basis of later Byzantine law, as expressed in the of Basil I and Leo VI the Wise. The only western province where the Justinianic code was introduced was Italy (after the conquest by the so-called Pragmatic Sanction of 554), from where it was to pass to Western Europe in the 12th century and become the basis of much Continental European law code, which eventually was spread by European empires to the Americas and beyond in the Age of Discovery. It eventually passed to Eastern Europe where it appeared in Slavic editions, and it also passed on to Russia. It remains influential to this day.

He passed laws to protect prostitutes from exploitation and women from being forced into prostitution. Rapists were treated severely. Further, by his policies: women charged with major crimes should be guarded by other women to prevent sexual abuse; if a woman was widowed, her dowry should be returned; and a husband could not take on a major debt without his wife giving her consent twice.

Justinian discontinued the regular appointment of Consuls in 541.

Justinian's habit of choosing efficient, but unpopular advisers nearly cost him his throne early in his reign. In January 532, partisans of the chariot racing factions in Constantinople, normally rivals, united against Justinian in a revolt that has become known as the Nika riots. They forced him to dismiss Tribonian and two of his other ministers, and then attempted to overthrow Justinian himself and replace him with the senator Hypatius, who was a nephew of the late emperor Anastasius. While the crowd was rioting in the streets, Justinian considered fleeing the capital by sea, but eventually decided to stay, apparently on the prompting of his wife Theodora, who refused to leave. In the next two days, he ordered the brutal suppression of the riots by his generals Belisarius and Mundus. Procopius relates that 30,000 unarmed civilians were killed in the Hippodrome. On Theodora's insistence, and apparently against his own judgment, Justinian had Anastasius' nephews executed.

The destruction that took place during the revolt provided Justinian with an opportunity to tie his name to a series of splendid new buildings, most notably the architectural innovation of the domed Hagia Sophia.

One of the most spectacular features of Justinian's reign was the recovery of large stretches of land around the Western Mediterranean basin that had slipped out of Imperial control in the 5th century. As a Christian Roman emperor, Justinian considered it his divine duty to restore the Roman Empire to its ancient boundaries. Although he never personally took part in military campaigns, he boasted of his successes in the prefaces to his laws and had them commemorated in art. The re-conquests were in large part carried out by his general Belisarius.

From his uncle, Justinian inherited ongoing hostilities with the Sassanid Empire. In 530 the Persian forces suffered a double defeat at Dara and Satala, but the next year saw the defeat of Roman forces under Belisarius near Callinicum. Justinian then tried to make alliance with the Axumites of Ethiopia and the Himyarites of Yemen against the Persians, but this failed. When king Kavadh I of Persia died (September 531), Justinian concluded an " Eternal Peace" (which cost him 11,000 pounds of gold) with his successor Khosrau I (532). Having thus secured his eastern frontier, Justinian turned his attention to the West, where Germanic kingdoms had been established in the territories of the former Western Roman Empire.

The first of the western kingdoms Justinian attacked was that of the Vandals in North Africa. King Hilderic, who had maintained good relations with Justinian and the North African Catholic clergy, had been overthrown by his cousin Gelimer in 530 A.D. Imprisoned, the deposed king appealed to Justinian.

In 533, Belisarius sailed to Africa with a fleet of 92 dromons, escorting 500 transports carrying an army of about 15,000 men, as well as a number of barbarian troops. They landed at Caput Vada (modern Ras Kaboudia) in modern Tunisia. They defeated the Vandals, who were caught completely off guard, at Ad Decimum on 14 September 533 and Tricamarum in December; Belisarius took Carthage. King Gelimer fled to Mount Pappua in Numidia, but surrendered the next spring. He was taken to Constantinople, where he was paraded in a triumph. Sardinia and Corsica, the Balearic Islands, and the stronghold Septem Fratres near Gibraltar were recovered in the same campaign.

In this war, the contemporary Procopius remarks that Africa was so entirely depopulated that a person might travel several days without meeting a human being, and he adds, "it is no exaggeration to say, that in the course of the war 5,000,000 perished by the sword, and famine, and pestilence."

An African prefecture, centered in Carthage, was established in April 534, but it would teeter on the brink of collapse during the next 15 years, amidst warfare with the Moors and military mutinies. The area was not completely pacified until 548, but remained peaceful thereafter and enjoyed a measure of prosperity. The recovery of Africa cost the empire about 100,000 pounds of gold.

As in Africa, dynastic struggles in Ostrogothic Italy provided an opportunity for intervention. The young king Athalaric had died on 2 October 534, and a usurper, Theodahad, had imprisoned queen Amalasuntha, Theodoric's daughter and mother of Athalaric, on the island of Martana in Lake Bolsena, where he had her assassinated in 535. Thereupon Belisarius, with 7,500 men, invaded Sicily (535) and advanced into Italy, sacking Naples and capturing Rome on 9 December 536. By that time Theodahad had been deposed by the Ostrogothic army, who had elected Vitigis as their new king. He gathered a large army and besieged Rome from February 537 to March 538 without being able to retake the city.

Justinian sent another general, Narses, to Italy, but tensions between Narses and Belisarius hampered the progress of the campaign. Milan was taken, but was soon recaptured and razed by the Ostrogoths. Justinian recalled Narses in 539. By then the military situation had turned in favour of the Romans, and in 540 Belisarius reached the Ostrogothic capital Ravenna. There he was offered the title of Western Roman Emperor by the Ostrogoths at the same time that envoys of Justinian were arriving to negotiate a peace that would leave the region north of the Po River in Gothic hands. Belisarius feigned acceptance of the offer, entered the city in May 540, and reclaimed it for the Empire. Then, having been recalled by Justinian, Belisarius returned to Constantinople, taking the captured Vitigis and his wife Matasuntha with him.

Belisarius had been recalled in the face of renewed hostilities by the Persians. Following a revolt against the Empire in Armenia in the late 530s and possibly motivated by the pleas of Ostrogothic ambassadors, King Khosrau I broke the "Eternal Peace" and invaded Roman territory in the spring of 540. He first sacked Beroea and then Antioch (allowing the garrison of 6,000 men to leave the city), besieged Daras, and then went on to attack the small but strategically significant satellite kingdom of Lazica near the Black Sea, exacting tribute from the towns he passed along his way. He forced Justinian I to pay him 5,000 pounds of gold, plus 500 pounds of gold more each year.

Belisarius arrived in the East in 541, but after some success, was again recalled to Constantinople in 542. The reasons for his withdrawal are not known, but it may have been instigated by rumours of his disloyalty reaching the court. The outbreak of the plague caused a lull in the fighting during the year 543. The following year Khosrau defeated a Byzantine army of 30,000 men, but unsuccessfully besieged the major city of Edessa. Both parties made little headway, and in 545 a truce was agreed upon for the southern part of the Roman-Persian frontier. After that the Lazic War in the North continued for several years, until a second truce in 557, followed by a Fifty Years' Peace in 562. Under its terms, the Persians agreed to abandon Lazica in exchange for an annual tribute of 400 or 500 pounds of gold (30,000 solidi) to be paid by the Romans.

While military efforts were directed to the East, the situation in Italy took a turn for the worse. Under their respective kings Ildibad and Eraric (both murdered in 541) and especially Totila, the Ostrogoths made quick gains. After a victory at Faenza in 542, they reconquered the major cities of Southern Italy and soon held almost the entire Italian peninsula. Belisarius was sent back to Italy late in 544 but lacked sufficient troops and supplies. Making no headway, he was relieved of his command in 548. Belisarius succeeded in defeating a Gothic fleet of 200 ships. During this period the city of Rome changed hands three more times, first taken and depopulated by the Ostrogoths in December 546, then reconquered by the Byzantines in 547, and then again by the Goths in January 550. Totila also plundered Sicily and attacked Greek coastlines.

Finally, Justinian dispatched a force of approximately 35,000 men (2,000 men were detached and sent to invade southern Visigothic Hispania) under the command of Narses. The army reached Ravenna in June 552 and defeated the Ostrogoths decisively within a month at the battle of Busta Gallorum in the Apennines, where Totila was slain. After a second battle at Mons Lactarius in October that year, the resistance of the Ostrogoths was finally broken. In 554, a large-scale Frankish invasion was defeated at Casilinum, and Italy was secured for the Empire, though it would take Narses several years to reduce the remaining Gothic strongholds. At the end of the war, Italy was garrisoned with an army of 16,000 men. The recovery of Italy cost the empire about 300,000 pounds of gold. Procopius estimated "the loss of the Goths at 15,000,000."

In addition to the other conquests, the Empire established a presence in Visigothic Hispania, when the usurper Athanagild requested assistance in his rebellion against King Agila I. In 552, Justinian dispatched a force of 2,000 men; according to the historian Jordanes, this army was led by the octogenarian Liberius. The Byzantines took Cartagena and other cities on the southeastern coast and founded the new province of Spania before being checked by their former ally Athanagild, who had by now become king. This campaign marked the apogee of Byzantine expansion.

During Justinian's reign, the Balkans suffered from several incursions by the Turkic and Slavic peoples who lived north of the Danube. Here, Justinian resorted mainly to a combination of diplomacy and a system of defensive works. In 559 a particularly dangerous invasion of Sklavinoi and Kutrigurs under their khan Zabergan threatened Constantinople, but they were repulsed by the aged general Belisarius.

Justinian's ambition to restore the Roman Empire to its former glory was only partly realized. In the West, the brilliant early military successes of the 530s were followed by years of stagnation. The dragging war with the Goths was a disaster for Italy, even though its long-lasting effects may have been less severe than is sometimes thought. The heavy taxes that the administration imposed upon its population were deeply resented. The final victory in Italy and the conquest of Africa and the coast of southern Hispania significantly enlarged the area over which the Empire could project its power and eliminated all naval threats to the empire. Despite losing much of Italy soon after Justinian's death, the empire retained several important cities, including Rome, Naples, and Ravenna, leaving the Lombards as a regional threat. The newly founded province of Spania kept the Visigoths as a threat to Hispania alone and not to the western Mediterranean and Africa. Events of the later years of the reign showed that Constantinople itself was not safe from barbarian incursions from the north, and even the relatively benevolent historian Menander Protector felt the need to attribute the Emperor's failure to protect the capital to the weakness of his body in his old age. In his efforts to renew the Roman Empire, Justinian dangerously stretched its resources while failing to take into account the changed realities of 6th-century Europe.

Justinian saw the orthodoxy of his empire threatened by diverging religious currents, especially Monophysitism, which had many adherents in the eastern provinces of Syria and Egypt. Monophysite doctrine, which maintains that Jesus Christ had one divine nature rather than a synthesis of divine and human nature, had been condemned as a heresy by the Council of Chalcedon in 451, and the tolerant policies towards Monophysitism of Zeno and Anastasius I had been a source of tension in the relationship with the bishops of Rome. Justin reversed this trend and confirmed the Chalcedonian doctrine, openly condemning the Monophysites. Justinian, who continued this policy, tried to impose religious unity on his subjects by forcing them to accept doctrinal compromises that might appeal to all parties, a policy that proved unsuccessful as he satisfied none of them.

Near the end of his life, Justinian became ever more inclined towards the Monophysite doctrine, especially in the form of Aphthartodocetism, but he died before being able to issue any legislation. The empress Theodora sympathized with the Monophysites and is said to have been a constant source of pro-Monophysite intrigues at the court in Constantinople in the earlier years. In the course of his reign, Justinian, who had a genuine interest in matters of theology, authored a small number of theological treatises.

As in his secular administration, despotism appeared also in the Emperor's ecclesiastical policy. He regulated everything, both in religion and in law.

At the very beginning of his reign, he deemed it proper to promulgate by law the Church's belief in the Trinity and the Incarnation, and to threaten all heretics with the appropriate penalties, whereas he subsequently declared that he intended to deprive all disturbers of orthodoxy of the opportunity for such offense by due process of law. He made the Nicaeno-Constantinopolitan creed the sole symbol of the Church and accorded legal force to the canons of the four ecumenical councils. The bishops in attendance at the Council of Constantinople (536) recognized that nothing could be done in the Church contrary to the emperor's will and command, while, on his side, the emperor, in the case of the Patriarch Anthimus, reinforced the ban of the Church with temporal proscription. Justinian protected the purity of the church by suppressing heretics. He neglected no opportunity to secure the rights of the Church and clergy, and to protect and extend monasticism. He granted the monks the right to inherit property from private citizens and the right to receive solemnia, or annual gifts, from the Imperial treasury or from the taxes of certain provinces and he prohibited lay confiscation of monastic estates.

Although the despotic character of his measures is contrary to modern sensibilities, he was indeed a "nursing father" of the Church. Both the Codex and the Novellae contain many enactments regarding donations, foundations, and the administration of ecclesiastical property; election and rights of bishops, priests and abbots; monastic life, residential obligations of the clergy, conduct of divine service, episcopal jurisdiction, etc. Justinian also rebuilt the Church of Hagia Sophia (which cost 20,000 pounds of gold), the original site having been destroyed during the Nika riots. The new Hagia Sophia, with its numerous chapels and shrines, gilded octagonal dome, and mosaics, became the centre and most visible monument of Eastern Orthodoxy in Constantinople.

From the middle of the 5th century onward, increasingly arduous tasks confronted the emperors of the East in ecclesiastical matters. Justinian entered the arena of ecclesiastical statecraft shortly after his uncle's accession in 518, and put an end to the Acacian schism. Previous Emperors had tried to alleviate theological conflicts by declarations that deemphasized the Council of Chalcedon, which had condemned Monophysitism, which had strongholds in Egypt and Syria, and by tolerating the appointment of Monophysites to church offices. The Popes reacted by severing ties with the Patriarch of Constantinople who supported these policies. Emperors Justin I (and later Justinian himself) rescinded these policies and reestablished the union between Constantinople and Rome. After this, Justinian also felt entitled to settle disputes in papal elections, as he did when he favoured Vigilius and had his rival Silverius deported.

This new-found unity between East and West did not, however, solve the ongoing disputes in the east. Justinian's policies switched between attempts to force Monophysites to accept the Chalcedonian creed by persecuting their bishops and monks - thereby embittering their sympathizers in Egypt and other provinces - and attempts at a compromise that would win over the Monophysites without surrendering the Chalcedonian faith. Such an approach was supported by the Empress Theodora, who favoured the Monophysites unreservedly. In the condemnation of the Three Chapters, three theologians that had opposed Monophysitism before and after the Council of Chalcedon, Justinian tried to win over the opposition. At the Fifth Ecumenical Council, most of the Eastern church yielded to the Emperor's demands, and Pope Vigilius, who was forcibly brought to Constantinople and besieged at a chapel, finally also gave his assent. However, the condemnation was received unfavourably in the west, where it led to new (albeit temporal) schism, and failed to reach its goal in the east, as the Monophysites remained unsatisfied - all the more bitter for him because during his last years he took an even greater interest in theological matters.

Justinian's religious policy reflected the Imperial conviction that the unity of the Empire presupposed unity of faith, and it appeared to him obvious that this faith could only be the orthodoxy (Chalcedonian). Those of a different belief were subjected to persecution, which imperial legislation had effected from the time of Constantius II and which would now vigorously continue. The Codex contained two statutes that decreed the total destruction of paganism, even in private life; these provisions were zealously enforced. Contemporary sources ( John Malalas, Theophanes, and John of Ephesus) tell of severe persecutions, even of men in high position.[dubious ]

The original Academy of Plato had been destroyed by the Roman dictator Sulla in 86 BC. Several centuries later, in 410 AD, a Neoplatonic Academy was established that had no institutional continuity with Plato's Academy, and which served as a center for Neoplatonism and mysticism. It persisted until 529 AD when it was finally closed by Justinian I. Other schools in Constantinople, Antioch, and Alexandria, which were the centers of Justinian's empire, continued.

In Asia Minor alone, John of Ephesus was reported to have converted 70,000 pagans, which was probably an exaggerated number. Other peoples also accepted Christianity: the Heruli, the Huns dwelling near the Don, the Abasgi, and the Tzanni in Caucasia.

The worship of Amun at the oasis of Awjila in the Libyan desert was abolished, and so were the remnants of the worship of Isis on the island of Philae, at the first cataract of the Nile. The Presbyter Julian and the Bishop Longinus conducted a mission among the Nabataeans, and Justinian attempted to strengthen Christianity in Yemen by dispatching a bishop from Egypt.

The civil rights of Jews were restricted and their religious privileges threatened. Justinian also interfered in the internal affairs of the synagogue and encouraged the Jews to use the Greek Septuagint in their synagogues in Constantinople.

The Emperor faced significant opposition from the Samaritans, who resisted conversion to Christianity and were repeatedly in insurrection. He persecuted them with rigorous edicts, but could not prevent reprisals towards Christians from taking place in Samaria toward the close of his reign. The consistency of Justinian's policy meant that the Manicheans too suffered persecution, experiencing both exile and threat of capital punishment. At Constantinople, on one occasion, not a few Manicheans, after strict inquisition, were executed in the emperor's very presence: some by burning, others by drowning.

Architecture, learning, art and literature

Justinian was a prolific builder; the historian Procopius bears witness to his activities in this area. Under Justinian's reign, the San Vitale in Ravenna, which features two famous mosaics representing Justinian and Theodora, was completed under the sponsorship of Julius Argentarius. Most notably, he had the Hagia Sophia, originally a basilica-style church that had been burnt down during the Nika riots, splendidly rebuilt according to a completely different ground plan, under the architectural supervision of Isidore of Miletus and Anthemius of Tralles. According to Pseudo-Codinus, Justinian stated at the completion of this edifice, "Solomon, I have outdone thee" (in reference to the first Jewish temple). This new cathedral, with its magnificent dome filled with mosaics, remained the centre of eastern Christianity for centuries.

Another prominent church in the capital, the Church of the Holy Apostles, which had been in a very poor state near the end of the 5th century, was likewise rebuilt. The Church of Saints Sergius and Bacchus, later renamed Little Hagia Sophia, was also built between 532 and 536 by the imperial couple. Works of embellishment were not confined to churches alone: excavations at the site of the Great Palace of Constantinople have yielded several high-quality mosaics dating from Justinian's reign, and a column topped by a bronze statue of Justinian on horseback and dressed in a military costume was erected in the Augustaeum in Constantinople in 543. Rivalry with other, more established patrons from the Constantinopolitan and exiled Roman aristocracy might have enforced Justinian's building activities in the capital as a means of strengthening his dynasty's prestige.

Justinian also strengthened the borders of the Empire from Africa to the East through the construction of fortifications and ensured Constantinople of its water supply through construction of underground cisterns (see Basilica Cistern). To prevent floods from damaging the strategically important border town Dara, an advanced arch dam was built. During his reign the large Sangarius Bridge was built in Bithynia, securing a major military supply route to the east. Furthermore, Justinian restored cities damaged by earthquake or war and built a new city near his place of birth called Justiniana Prima, which was intended to replace Thessalonica as the political and religious centre of Illyricum.

In Justinian's reign, and partly under his patronage, Byzantine culture produced noteworthy historians, including Procopius and Agathias, and poets such as Paul the Silentiary and Romanus the Melodist flourished. On the other hand, centres of learning such as the Neoplatonic Academy in Athens and the famous Law School of Berytus lost their importance during his reign.

As was the case under Justinian's predecessors, the Empire's economic health rested primarily on agriculture. In addition, long-distance trade flourished, reaching as far north as Cornwall where tin was exchanged for Roman wheat. Within the Empire, convoys sailing from Alexandria provided Constantinople with wheat and grains. Justinian made the traffic more efficient by building a large granary on the island of Tenedos for storage and further transport to Constantinople. Justinian also tried to find new routes for the eastern trade, which was suffering badly from the wars with the Persians.

One important luxury product was silk, which was imported and then processed in the Empire. In order to protect the manufacture of silk products, Justinian granted a monopoly to the imperial factories in 541. In order to bypass the Persian landroute, Justinian established friendly relations with the Abyssinians, whom he wanted to act as trade mediators by transporting Indian silk to the Empire; the Abyssinians, however, were unable to compete with the Persian merchants in India. Then, in the early 550s, two monks succeeded in smuggling eggs of silk worms from Central Asia back to Constantinople, and silk became an indigenous product.

Gold and silver were mined in the Balkans, Anatolia, Armenia, Cyprus, Egypt and Nubia.

At the start of Justinian I's reign he had inherited a surplus 28,800,000 solidi (400,000 pounds of gold) in the imperial treasury from Anastasius I and Justin I. Under Justinian's rule, measures were taken to counter corruption in the provinces and to make tax collection more efficient. Greater administrative power was given to both the leaders of the prefectures and of the provinces, while power was taken away from the vicariates of the dioceses, of which a number were abolished. The overall trend was towards a simplification of administrative infrastructure. According to Brown (1971), the increased professionalization of tax collection did much to destroy the traditional structures of provincial life, as it weakened the autonomy of the town councils in the Greek towns. It has been estimated that before Justinian I's reconquests the state had an annual revenue of 5,000,000 solidi in AD 530, but after his reconquests, the annual revenue was increased to 6,000,000 solidi in AD 550.

Throughout Justinian's reign, the cities and villages of the East prospered, although Antioch was struck by two earthquakes (526, 528) and sacked and evacuated by the Persians (540). Justinian had the city rebuilt, but on a slightly smaller scale.

Despite all these measures, the Empire suffered several major setbacks in the course of the 6th century. The first one was the plague, which lasted from 541 to 543 and, by decimating the Empire's population, probably created a scarcity of labor and a rising of wages. The lack of manpower also led to a significant increase in the number of "barbarians" in the Byzantine armies after the early 540s. The protracted war in Italy and the wars with the Persians themselves laid a heavy burden on the Empire's resources, and Justinian was criticized for curtailing the government-run post service, which he limited to only one eastern route of military importance.

During the 530s, it seemed to many that God had abandoned the Christian Roman Empire. There were noxious fumes in the air and the Sun, while still providing daylight, refused to give much heat. The extreme weather events of 535-536 led to a famine such as had not been recorded before, affecting both Europe and the Middle East. These events may have been caused by an atmospheric dust veil resulting from a large volcanic eruption.

The historian Procopius recorded in 536 in his work on the Vandalic War "during this year a most dread portent took place. For the sun gave forth its light without brightness ... and it seemed exceedingly like the sun in eclipse, for the beams it shed were not clear".

The causes of these disasters are not precisely known, but volcanoes at the Rabaul caldera, Lake Ilopango, Krakatoa, or, according to a recent finding, in Iceland are suspected, as is an air burst event from a comet fragment.

Seven years later in 542, a devastating outbreak of Bubonic Plague, known as the Plague of Justinian and second only to Black Death of the 14th century, killed tens of millions. Justinian and members of his court, physically unaffected by the previous 535-536 famine, were afflicted, with Justinian himself contracting and surviving the pestilence. The impact of this outbreak of plague has recently been disputed, since evidence for tens of millions dying is uncertain.

In July 551, the eastern Mediterranean was rocked by the 551 Beirut earthquake, which triggered a tsunami. The combined fatalities of both events likely exceeded 30,000, with tremors felt from Antioch to Alexandria.

In the section of the Divine Comedy , Canto (chapter) VI, by Dante Alighieri, Justinian I is prominently featured as a spirit residing on the sphere of Mercury. The latter holds in Heaven the souls of those whose acts were righteous, yet meant to achieve fame and honor. Justinian's legacy is elaborated on, and he is portrayed as a defender of the Christian faith and the restorer of Rome to the Empire. Justinian confesses that he was partially motivated by fame rather than duty to God, which tainted the justice of his rule in spite of his proud accomplishments. In his introduction, "Cesare fui e son Iustinïano" ("Caesar I was, and am Justinian"), his mortal title is contrasted with his immortal soul, to emphasize that "glory in life is ephemeral, while contributing to God's glory is eternal", according to Dorothy L. Sayers. Dante also uses Justinian to criticize the factious politics of his 14th Century Italy, divided between Ghibellines and Guelphs, in contrast to the unified Italy of the Roman Empire.

Justinian is a major character in the 1938 novel Count Belisarius, by Robert Graves. He is depicted as a jealous and conniving Emperor obsessed with creating and maintaining his own historical legacy.

Justinian appears as a character in the 1939 time travel novel Lest Darkness Fall, by L. Sprague de Camp.

The Glittering Horn: Secret Memoirs of the Court of Justinian was a novel written by Pierson Dixon in 1958 about the court of Justinian.

Justinian occasionally appears in the comic strip Prince Valiant, usually as a nemesis of the title character.

Procopius provides the primary source for the history of Justinian's reign. He became very bitter towards Justinian and his empress, Theodora. The Syriac chronicle of John of Ephesus, which survives partially, was used as a source for later chronicles, contributing many additional details of value. Other sources include the writings of John Malalas, Agathias, John the Lydian, Menander Protector, the Paschal Chronicle, Evagrius Scholasticus, Pseudo-Zacharias Rhetor, Jordanes, the chronicles of Marcellinus Comes and Victor of Tunnuna. Justinian is widely regarded as a saint by Orthodox Christians, and is also commemorated by some Lutheran churches on 14 November.

1. Justinian himself took the field only once, during a campaign against the Huns in 559, when he was already an old man. This enterprise was largely symbolic and although no battle was fought, the emperor held a triumphal entry in the capital afterwards. (See Browning, R. ^ Justinian and Theodora. London 1971, 193.)

2. While he glorified Justinian's achievements in his panegyric and his ^ Wars, Procopius also wrote a hostile account, Anekdota (the so-called Secret History), in which Justinian is depicted as a cruel, venal, and incompetent ruler.

3. In various Eastern Orthodox Churches, including the ^ Orthodox Church in America, Justinian and his empress Theodora are commemorated on the anniversary of his death, 14 November. Some denominations translate the Julian calendar date to 27 November on the Gregorian calendar. The Calendar of Saints of the Lutheran Church-Missouri Synod and the Lutheran Church-Canada also remember Justinian on 14 November.

Barker, John W. (1966). Justinian and the Later Roman Empire. Madison: University of Wisconsin Press. ISBN 978-0299039448.

Ostrogorsky, George (1956). History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell.

Bury, J. B. (1958). History of the later Roman Empire. 2. New York (reprint).

Meyendorff, John (1989). Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D. The Church in history. 2. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press. ISBN 978-0-88-141056-3.

Cameron, Averil; et al., eds. (2000). "Justinian Era". The Cambridge Ancient History (Second ed.). Cambridge. 14.

Dixon, Pierson (1958). The Glittering Horn: Secret Memoirs of the Court of Justinian.

Evans, James Allan (2005). The Emperor Justinian and the Byzantine Empire. Westport, CT: Greenwood Press. ISBN 978-0-313-32582-3.

Martindale, J.R., ed. (1980). "Fl. Petrus Sabbatius Iustinianus". Prosopography of the Later Roman Empire. II. pp. 645-648.

Rosen, William (2007). Justinian's Flea: Plague, Empire, and the Birth of Europe. Viking Adult. ISBN 978-0-670-03855-8.

Vasiliev, A. A. (1952). History of the Byzantine Empire (Second ed.). Madison.

Sidney Dean; Duncan B. Campbell; Ian Hughes; Ross Cowan; Raffaele D'Amato; Christopher Lillington-Martin, eds. (June-July 2010). "Justinian's fireman: Belisarius and the Byzantine empire". Ancient Warfare. IV (3).

Turlej, Stanisław (2016). Justiniana Prima: An Underestimated Aspect of Justinian's Church Policy. Krakow: Jagiellonian University Press. ISBN 978-8323395560.

# data[].attributes.attachment_link.description
Justinian I (; Latin: Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus; Greek: Ἰουστινιανός, Ioustinianós ; 482 - 14 November 565), also known as Justinian the Great, was the Byzantine emperor from 527 to 565. His reign is marked by the ambitious but only partly realized renovatio imperii , or "restoration of the Empire".

# data[].attributes.body
Kaart 1. (Justinian555AD - Bütsants – Vikipeedia) 26.04.2025

Kaart 2. (Theodosius I's empire - Bütsants – Vikipeedia) 26.04.2025

Bütsantsi ajaloost (Byzantine Empire | History Timeline) 26.04.2025

Bütsantsi riik (Bütsants – Vikipeedia) 26.04.2025

Keskaeg. Ajaloo õpik 7. klassile II osa (lk 10-13) 26.04.2025

Pilt 1. Justianus I (Mosaic of Justinianus I - Basilica San Vitale (Ravenna) - Justinian I - Wikipedia) 26.04.2025

Pilt 2. Basileios II Boulgarkontos (Basilios II - Basil II - Wikipedia) 26.04.2025

# data[].attributes.body
Sinisega on märgitud kuninglikud domeenid.

Rohelisega on märgitud Kapetingide vasallid.

Punasega on märgitud Anjou vasallid.

Kollasega on märgitud kiriklikud domeenid.

# data[].attributes.body
Ordaal- Nn jumalakohus, kus kaebealuse süü tehti kindlaks nt vee- või tuleprooviga

Generaalstaadid- Kuningriigi kolme seisuse (vaimulikud, aadlikud ja kodanikud) esindajate kogu, mille kuningas kriitilistes olukordades kokku kutsus.

# data[].attributes.body
Pärast Karl Suure surma ei suutnud tema järglased enam impeeriumit valitseda ja see jagunes. Viimane Karolingide soost kuningas suri aastal 987. Tal ei olnud pärijaid ja seetõttu valiti Prantsusmaa troonile Hugues Capet, kes pani aluse Kapetingide dünastiale.

Algul oli kuninga domeen väga väike ja koosnes vaid kitsast alast Pariisi ümbruses, mis tegi riigi valitsemise raskeks, sest ülejäänud maa oli läänistatud suurvasallidele, kes seal omatahtsi tegutsesid.

Siiski õnnestus kapetingidel oma võimu tugevdada, millest üks samm oli troonipärimisõiguse kindlustamine, et tagada oma dünastia võimu edasi kandumine.

# data[].attributes.body
100 aastase sõja peamiseks põhjuseks oli Inglise kuningate pretensioon Prantsusmaa troonile.

# data[].attributes.headline
Osapooled: riigid, nende valitsejad. Lisa iga riigi juurde millal ja miks olid nad edukad?

# data[].attributes.subject
Osapooled: riigid, nende valitsejad. Lisa iga riigi juurde millal ja miks olid nad edukad?

# data[].attributes.body
Saja-aastane sõda (1337–1453) oli pikk ja vahelduva eduga konflikt inglismaa ja Prantsusmaa vahel. Inglased olid edukad sõja alguses, eriti 1340.–1360. aastatel, kui kuningas Edward III ja tema poeg Must Prints võitsid suured lahingud nagu Crécy (1346) ja Poitiers (1356). Samuti oli Inglismaa taas tipus 1415–1420, kui Henry V võitis kuulsaAgincourti lahingu ja sunniti Prantsusmaa kuningas Charles VI kirjutama alla Troyes’ lepingule, mille järgi Henry pidi pärima Prantsuse trooni.

Prantsusmaa oli algul nõrk, kuid sai tagasi initsiatiivi 1360.–1380. aastatel, kui Charles V suutis oskusliku juhtimisega inglased suurelt osalt mandrilt välja tõrjuda. Pärast vahepealset lüüasaamist muutus olukord 1429. aastal kui Jeanne d’Arc aitas Charles VII-l taastada võimu, alustades Orléansi vabastamisest. Prantslased saavutasid järjestikuseid võite, eriti 1430.–1453. aastatel, ja sõda lõppes Prantsusmaa lõpliku võiduga Castilloni lahingus (1453).

# data[].attributes.body
Saja-aastase sõja pöördepunktid olid inglaste võidud Crécy (1346) ja Poitiers’ (1356) all, millele järgnes Prantsusmaa taastumine Charles V juhtimisel. Inglased said uue edu Agincourti lahingus (1415), kuid olukord pöördus 1429. aastal, kui Jeanne d’Arc aitas murda Orléansi piiramise. 1435. aastal läks Burgundia Inglaste poolelt Prantslaste poolele, ja 1453. aastal võitsid prantslased Castilloni lahingu, lõpetades sõja oma kasuks.

# data[].attributes.body
Jeanne d'Arc oli talutütar, kes väitis, et sai jumalikud visioonid, mis käskisid tal aidata Prantsusmaa kuningal Charles VII-l troonile pääseda. 1429. aastal juhtis ta Prantsuse vägesid ja aitas murda Orléansi piiramise, andes sellega Prantsusmaale vajaliku strateegilise ja moraalse tõuke. Tema saavutused viisid Charles VII kroonimisele, kuid hiljem langes ta 1430. aastal Inglaste kätte, kes süüdistasid teda nõidumises ja usulistes kuritegudes. Jeanne mõisteti surma ja põletati 1431. aastal, kuid hiljem kanoniseeriti katoliku kiriku poolt pühakuks.

# data[].attributes.body
Saja-aastane sõda lõppes Prantsusmaa võiduga, mis tegi nende kuningavõimu tugevamaks. Inglismaa kaotas kõik oma Prantsusmaal olevad alad ja nõrgenes. Sõda muutis ka ühiskonda, suurendades kuningavõimu ja vähendades aadli tähtsust. Majandus kannatas, kuid Prantsusmaal algas taastumine. Samuti arendati uusi sõjatehnikaid ja -taktikaid.

# data[].attributes.body
Crécy lahing (https://en.wikipedia.org/wiki/Battle_of_Cr%C3%A9cy) 27.04.2025

Poitiers lahing (https://en.wikipedia.org/wiki/Battle_of_Poitiers) 27.04.2025

Orléansi piiramine (https://en.wikipedia.org/wiki/Siege_of_Orl%C3%A9ans?) 27.04.2025

Saja-aastane sõda (https://et.wikipedia.org/wiki/Saja-aastane_s%C3%B5da) 27.04.2025

Jeanne d'Arc (https://fr.wikipedia.org/wiki/Jeanne_d%27Arc?) 27.04.2025

# data[].attributes.body
Hugues Capet (987-996) oli esimene kapetingide soost kuningas Prantsusmaal, kes kindlustas troonipärimise, muutes oma dünastia võimu päritavaks.

Philippe II Auguste (1180-1223) oli valitseja, kes tänu osavale abiellumisele sai endale suured krahvkonnad ja ka enamuse Inglismaa mandrivaldustes. Ta kolmekordistas oma domeeni nig valitses seda palju effektiivsemalt kui varem, palgates endale ametnikud maksude kogumiseks ja kuninga kohtuasjades esindamiseks.

Louis IX Püha (1226-1270) oli Philippe Auguste'i poeg, kes oli tollane kuningaideaal, sest tal olevat olnud kõik omadused, mida kuningal vaja oli. Samuti keelas ta ordaalid ning nõudis õiglast kohtumõistmist, ning saatis linnadesse uurijaid, kes kuulasid rahva muresid. Samas oli ta aga väga jumalakartlik ja pidas jahti ketseritele ning põletas juutide püharaamatuid avalikult.

Philippe IV Ilus (1285-1314) lõi generaalstaadid, kes tema poliitikat ja otsuseid nõukoguna heaks kiidaksid ja aitaksid tal riigi valitsemise kergemaks teha, sest näiteks makse oli kergem koguda, kui alamad sellega ise nõus olid. Samuti lõi ta laiali templiordu, süüdistades neid ebajumalakummardamises, kuigi tahtis tegelikult vaid oma võla ordu ees kaotada.

# data[].attributes.body
Pilt 1.

# data[].attributes.body
Pilt 2.

# data[].attributes.body
Pilt 3.

# data[].attributes.body
Pilt 4.

# data[].attributes.body
Kaart. Prantsusmaa keskajal (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Conquetes_Philippe_Auguste.png/500px-Conquetes_Philippe_Auguste.png) 26.04.2025

Keskaeg 7.klassi ajalooõpik 1. osa (lk 140-141) 26.04.2025

Keskaegne Prantsusmaa (Keskaegne Prantsusmaa – Vikipeedia) 26.04.2025

Hugues Capet (Hugues Capet – Vikipeedia) 26.04.2025

Pilt 1. Hugues Capet (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/f0/Hugues_capet.jpg) 28.04.2025

Pilt 2. Philippe II Auguste (Philippe II Auguste - Philip II of France - Wikipedia) 28.04.2025

Pilt 3. Louis IX Püha (https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/de/Saintlouis_%28cropped%29.jpg/800px-Saintlouis_%28cropped%29.jpg) 28.04.2025

Pilt 4.Philippe IV Ilus (Philip iv and family. 2 (detail crop) - Philippe IV le Bel — Wikipédia) 28.04.2025