# data[].attributes.headline
Єршов Андрій Петрови

# data[].attributes.body
Єршов Андрій Петрович

# data[].attributes.body
Олександр Летичевський

Летичевський
Олександр Адольфович
Завідувач відділом теорії цифрових автоматів
Інституту кібернетики НАН України, академік
Національної академії наук України,
заслужений діяч науки і техніки

Олександр Летичевський — видатний український вчений у галузі кібернетики та інформатики. Результати, отримані ним у галузі теорії автоматів та алгоритмів, комп’ютерної алгебри, штучного інтелекту та теорії проектування обчислювальних систем, широко відомі світовій науковій спільноті. Народився Олександр Адольфович 3 травня 1935 року в м. Києві. 1957 року закінчив механіко-математичний факультет Київського державного університету імені Тараса Шевченка і відтоді працює в Інституті кібернетики НАН України. 1963 року у Московському державному університеті захистив кандидатську дисертацію, яка була однією з перших робіт з алгебраїчної теорії автоматів. У ній вперше було вирішено проблему композиційної повноти автоматів Мура і побудовані основи структурної теорії подібної теорії Крона-Родоса, яка з’явилась значно пізніше. 1971 року в Інституті кібернетики захистив докторську дисертацію, присвячену теорії дискретних перетворювачів інформації.
У цій роботі Олександр Летичевський обґрунтував новий підхід до вивчення проблеми еквівалентності алгоритмів. З 1980 року керує відділом рекурсивних обчислювальних машин, а з 2009 — відділом теорії цифрових автоматів. 1990 року його обрано членом-кореспондентом, а 2009 року — академіком НАН України за спеціальністю «інформатика». Олександр Летичевський — один з найяскравіших представників наукової школи академіка В.М. Глушкова, заснував свою наукову школу з прикладної теорії алгоритмів, результати якої широко використовуються у практиці. У 1980-1990 роках досліджував проблеми знаходження алгебраїчних інваріантів програм, їх використання для розробки ефективних алгоритмів і програм, проблему розподілених паралельних обчислювань і проблеми створення програмного забезпечення багатопроцесорних обчислювальних систем з розподіленою пам’яттю. Останнім часом розвиває нову оригінальну математичну теорію взаємодії математичних агентів і середовищ, що складають теоретичну базу інсерціонного моделювання. Олександр Летичевський брав участь у багатьох практичних і промислових розробках. Зокрема, у 1960–1970 роках він був одним з основних розробників математичного забезпечення машин серії МИР для інженерних розрахунків та систем автоматизації проектування обчислювальних машин ПРОЕКТ. У 1980-і роки керував створенням математичного забезпечення багатопроцесорних обчислювальних комплексів. Система алгебраїчного програмування АПС, створена Олександром Летичевським та його учнями в Інституті кібернетики, базується на досвіді побудови цих систем. Нині вчений керує використанням своїх теоретичних результатів для побудови програмного забезпечення у зарубіжних фірмах Motorola та UniSoft. Від 1964 року Олександр Летичевський викладає у Національному університеті імені Тараса Шевченка, керує міжнародними проектами за програмами INTAS, NATO і CRDF, є членом редколегій журналів «Кибернетика и системний анализ», «Theoretical Computer Science», багато спілкується з міжнародними науковими організаціями та зарубіжними вченими. Його працю вшановано Державною премією СРСР, державними преміями України, премією імені В.М. Глушкова. У науковому доробку вченого понад 200 робіт і монографій, серед його учнів понад 40 кандидатів та 9 докторів наук.

Взято з джерела: http://vid-vcheni.blogspot.com/

# data[].attributes.headline
Донський Володимир Йосипович

# data[].attributes.subject
Донський Володимир Йосипович

# data[].attributes.headline
Михалевич Володимир 

# data[].attributes.body
Михалевич Володимир Сергійович

Учений у галузі економічної кібернетики, академік Академії наук СРСР(1984) і Національної академії наук України (1973), заслужений дiяч науки і технiки України (1990), лауреат Державної премiї України (1973) і Державної премії СРСР (1981). Директор Iнституту кiбернетики iменi В. М. Глушкова НАН України (1982-1994).

Ним особисто і в співавторстві опубліковано понад 200 наукових праць, у тому числі біля 20 монографій. Основні праці з теорії оптимальних рішень, розробки математичного апарату економічної кібернетики. Приймав участь у створенні високопродуктивних ЕОМ, пакетів програм, формуванні напрямів розвитку інформатики.

Після смерті В.М.Глушкова з 1982 по 1994 роки очолював Інститут кібернетики АН УРСР, був також академіком-секретарем Відділення інформатики, обчислювальної техніки і автоматизації, членом Президії НАН України.

У 1984 р. обраний академіком АН СРСР. Голова комісії системного аналізу АН СРСР (1987) та при Президії НАН України з 1992 р.

У 1987–1991 рр. – завідувач кафедри теоретичної кібернетики за сумісництвом. Протягом усієї своєї діяльності приділяв значну увагу підготовці кваліфікованих наукових кадрів, створив авторитетну наукову школу в області оптимізації і системного аналізу. Зробив значний внесок в теорію оптимальних рішень і розробку математичного апарату економічної кібернетики. Розвинув метод послідовного аналізу варіантів та концепцію інформатизації суспільства. Створив авторитетну наукову школу в області оптимізації і системного аналізу.

Підготував  48 кандидатів і докторів наук.

Лауреат Державної премії СРСР (1981), Державних премій України (1973, 1993), премій імені М. М. Крилова (1971) та В. М. Глушкова (1984). Заслужений діяч науки і техніки України (1990).

Нагороджений Орденами Жовтневої Революції (1980), Трудового Червоного прапору (1976), Кирила та Мефодія (НРБ) (1985), медалями «За доблестный труд» (1970), «В пам’ять 1500-ліття Києва» (1982), «За строительство БАМ» (1986).

Автор і  співавтор понад 250 наукових праць, в тому числі 11 монографій. Основні праці: Методы невыпуклой оптимизации. – М.: Наука, 1987. – 279 с. (у співавторстві з Гупалом А.М., Норкіним В.І.); Методы последовательной оптимизации. – М.: Наука, 1983. – 207 с. (у співавторстві з Куксою А.І.); Оптимизационные задачи производственно-транспортного планирования. – М.:  Наука, 1986 . – 264 с. (у співавторстві з Трубіним В.О., Шором Н.З.).

# data[].attributes.headline
Сергієнко Іван Васильович 

# data[].attributes.subject
Сергієнко Іван Васильович 

# data[].attributes.body
український вчений у галузі інформатики, обчислювальної математики, системного аналізу та математичного моделювання, доктор наук, професор, академік НАН України. Вікіпедія

# data[].attributes.headline
Кондратюк Юрій Васильович

# data[].attributes.subject
Кондратюк Юрій Васильович

# data[].attributes.body
Народився в Полтаві. Мати, Людмила Львівна Шаргей (у дівоцтві баронеса[3] Шліпенбах гербу «Шліпенбах»), — викладачка французької мови, батько, Ігнатій Бенедиктович Шаргей, — католицького[3] віросповідання, студент Київського університету. Вихованням маленького Олександра займались його бабуся Катерина Кирилівна і нерідний дід, її другий чоловік Яким Микитович Даценко, син священиків з села Мала Павлівка, колишньої Грунської сотні. У місті Яким Даценко людина відома — колишній земський лікар міста Зінькова, та ще статський радник, який служить у казначействі. Нерідко сам Яким Микитович, один або з Панасом Мирним відправлявся в Полтаві на Малу Садову вулицю, де жив Володимир Галактіонович Короленко. Мати Олександра Шаргея хворіла й не виходила з психіатричної лікарні. Батько Олександра ж, з категорії «вічних студентів», навчався у Німецькій імперії. Олександр Шаргей писав в автобіографічній анкеті про своїх батьків таке: «…меня вырастил неродной дедушка». Після повернення до Російської імперії 1906 року батько, Ігнатій Бенедиктович, забрав із собою сина до столиці імперії Санкт-Петербургу.

У 1910—1916 навчався в Другій полтавській чоловічій гімназії. Закінчив її зі срібною медаллю[7].

1916 року вступив до механічного відділення Петроградського політехнічного інституту, але в листопаді того ж року був призваний в армію і зарахований до школи прапорщиків при одному з петербурзьких юнкерських училищ. До демобілізації в березні 1918 року воював на турецькому фронті. Після Жовтневого перевороту як офіцер революційної армії вільної Росії був мобілізований до Білої армії, але дезертирував із неї і оселився в містечку Сміла (тепер Черкаська область). Побоюючись репресій за своє офіцерське минуле, за допомогою своєї мачухи Олени Петрівни Карєєвої роздобув документи на ім'я Юрія Васильовича Кондратюка і під цим іменем прожив до кінця життя.

Незалежно від Костянтина Ціолковського вивчав основні проблеми космонавтики, космічних польотів і конструювання міжпланетних кораблів. У праці «Завоювання міжпланетних просторів» (1929) вивів основне рівняння польоту ракети, розглянув енергетично найвигідніші траєкторії космічних польотів, виклав теорію багатоступеневих ракет. Першим сформулював теорію багатоступеневих ракет, запропонував використовувати для ракетного палива деякі метали й неметали та їхні водневі сполуки. Розглянув проблеми створення проміжних міжпланетних баз, ідею використання гравітаційного поля небесних тіл для розв'язання цих проблем.

Багато ідей Юрія Кондратюка (про створення космічних систем, про розрахунки траєкторій польотів для висадки на місячну поверхню) використано у практичній космонавтиці. Зокрема, результати його наукової праці «Про завоювання міжпланетних просторів» були використані при плануванні висадки американських астронавтів на Місяць (1969), на зворотному боці якого іменем Кондратюка названо кратер.

З початком Другої світової війни вступив добровольцем до народного ополчення.

Довгий час уважалося, що Юрій Кондратюк загинув 3 жовтня 1941 року (тому на меморіальній дошці у Полтаві, фото якої наведено нижче, роком смерті вченого вказано 1941 рік). Проте, згодом були знайдені докази того, що Ю.Кондратюк був живий і після цієї дати (наприклад його підпис у відомості, датований січнем 1942 року)[8]. Тому поширеною стала версія, що вчений загинув 23 лютого 1942 року під містом Кіровим Калузької області. Похований у братській могилі, розташованій у сосновому лісі на околиці міста Кірова Калузької області (у кінці вулиці Красний Бор, за 20 метрів від дороги Кіров — Верхня Пісочня; 54°05′11″ пн. ш. 34°16′53″ сх. д.)[9][10]. За версією Джона Губолта, помер у 1952 році[11]. Проте найбільш імовірною є версія, що він загинув у концтаборі. Як аргумент прихильники цієї версії наводили факт виявлення після війни в Пенемюнде рукописного зошита Юрія Кондратюка з формулами й розрахунками з ракетної техніки[12].

# data[].attributes.headline
Денніс Мак-Алістер Рі́тчі — американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія Денніс Мак-Алістер Рі́тчі — американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія

# data[].attributes.subject
Денніс Мак-Алістер Рі́тчі — американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія Денніс Мак-Алістер Рі́тчі — американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія

# data[].attributes.body
американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія Денніс Мак-Алістер Рі́тчі — американський вчений-інформатик, відомий як розробник мови програмування C і впливом на інші мови програмування. Також він відомий як розробник операційних систем Multics і UNIX. Нагороджений премією Тюрінга у 1983 році і Національною медаллю технологій 1998 р. Вікіпедія

# data[].attributes.headline
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.subject
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.body
український радянський вчений, піонер комп'ютерної техніки, автор фундаментальних праць у галузі кібернетики, математики і обчислювальної техніки, ініціатор і організатор реалізації науково-дослідних програм створення проблемно-орієнтованих програмно-технічних комплексів для інформатизації, комп'ютеризації і автоматизації господарської і оборонної діяльності країни. Депутат Верховної Ради СРСР 8—10-го скликань. Член ЦК КПУ в березні 1966 — січні 1982 р.

Глава наукової школи кібернетики. Лауреат численних премій і нагород. Дійсний член АН СРСР (1964), АН УРСР (1961). Почесний член багатьох іноземних академій. Засновник Інституту кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України, який і очолював до 1982 р. Помер в Москві, куди був перевезений для лікування. Похований у Києві на Байковому

# data[].attributes.headline
Марія Байляк - кандидат біологічних наук, доцент кафедри біохімії та біотехнології Прикарпатського національного університету ім. Василя Стефаника. Науковець вивчає біохімію і досліджує вплив різних рослин, речовин на процеси старіння.

# data[].attributes.subject
Марія Байляк - кандидат біологічних наук, доцент кафедри біохімії та біотехнології Прикарпатського національного університету ім. Василя Стефаника. Науковець вивчає біохімію і досліджує вплив різних рослин, речовин на процеси старіння.

# data[].attributes.headline
Глушко Віктор Михайлович

# data[].attributes.subject
Глушко Віктор Михайлович

# data[].attributes.body
Основоположник інформаційних технологій в Україні, засновник і директор Інституту кібернетики АН УРСР (1962-1982), віце-президент Академії наук УРСР (1962-1982), академік АН УРСР (1961) і АН СРСР (1964), лауреат Ленінської премії (1964), Державних премій СРСР (1968, 1977), Державної премії УРСР (1970).З 1962 року директор Інституту кібернетики АН УССР. В цьому Інституті під його науковим керівництвом було розроблено ЕОМ "Киев" і першу в Україні та колишньому СРСР напівпровідникову керуючу машину широкого призначення "Днепр". Попередниками персональних комп'ютерів стали машини для інженерних розрахунків "Промінь" (1963), "Мир-1" (1966), "Мир-2" (1969), у яких було реалізовано запропоновану В. М. Глушковим ідею ступеневого мікропрограмного управління

# data[].attributes.headline
Внесок українсь вчених в розвиток інформатики

# data[].attributes.subject
Внесок українсь вчених в розвиток інформатики

# data[].attributes.headline
Катерина Логвинiвна Ющенко 

# data[].attributes.subject
Катерина Логвинiвна Ющенко 

# data[].attributes.body
К.Ющенко - засновник теоретичного і прикладного програмування в Україні, серед її учнів понад 50 кандидатів та 14 докторів наук, автор понад 300 наукових праць, з них понад 20 монографій та навчальних посібників, п'ять книг видано у Франції, Німеччині, Угорщині, Чехословаччині та Данії; має 6 авторських свідоцтв, розробила вісім державних стандартів України. Вона керувала секцією Ради з кібернетики АН УРСР, була членом ред. колегії журналу «Кібернетика» та членом редакційної ради довідникової літератури АН УРСР.

За високі досягнення К.Ющенко нагороджена відзнаками: Державні премії України (1978 та 1991), премія Ради Міністрів СРСР (1984), премія ім. В.М. Глушкова (1985), медаль «За доблестный труд в ВОВ» (1946), орден «Знак почета» (1976), п'ять ювілейних медалей, “Орден княгині Ольги” (1999 р.).

# data[].attributes.headline
Єршов Андрій Перович

# data[].attributes.subject
Єршов Андрій Перович

# data[].attributes.body
Завдяки унікальним здібностям наукового передбачення, А. П. Єршов одним перших у країні усвідомив ключову роль обчислювальної техніки в прогресі науки й суспільства й з початку 80-х рр. почав активно займатися педагогічною діяльністю, спрямованою на просування програмування, а потім й інформатики в систему освіти, а також масову свідомість.

В 1985-86 рр. А. П. Єршовим разом із групою співавторів були підготовлені й випущені пробні навчальні посібники для середніх навчальних закладів «Основи інформатики й обчислювальної техніки» (частина I і частина II — для 9-10 класів) і під його науковим керівництвом почалося викладання інформатики як навчального предмета у всіх школах Радянського Союзу.