# data[].attributes.headline
Особливості роману

# data[].attributes.subject
Особливості роману

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Голобородько Я. Соціумний інтер'єр чи психологічний дизайн? (художні дилеми Марії Матіос) / Я. Голобородько // Слово і час. - 2008. - № 12. - С. 81-85.

Денисенко Г Гіркої долі солодкий присмак / Г. Денисенко // Хрещатик. - 2008. - № 24. - С. 13.

Корженко С. Анатолий Матешко хочет экранизировать "Солодку Дарусю" / С. Корженко // День. - 2009. - № 23. - С. 6.

Кургинян М. Драма / М. Кургинян // Теория литературы. Основные проблемы в историческом освещении. Роды и жанры. - М. : Наука, 1964. - С. 238- 362.

Дзюба Т. Гріх і його спокута // Березіль. - 2006. - № 9. - С. 174- 179.

Дімаров А. Марічка / А. Дімаров // Матіос М. Солодка Даруся. Драма на три життя. - Л. : Піраміда, 2005. - С. 6-7.

Жила С. "Трагедія, адекватна історії": роман Марії Матіос "Солодка Даруся" та читацька конференція за цим твором / С. Жила // Українська мова в загальноосвітній школі. - 2007. - № 3. - С. 6-12.

Матіос М. Солодка Даруся. Драма на три життя / М. Матіос. - Л. : Піраміда, 2005. - 176 с.

Павличко Д. Безодня, куди страшно заглядати / Д. Павличко // Літературна Україна. - 2005. - № 2. - С. 6.

Павлишин Г. Дискурс прози Марії Матіос : автореф. ... канд. філол. наук - 10.01.01 - українська література / Г. Павлишин. - Чернівці, 2012. - 20 с.

Римарук І. "Трояка ружа, або Солодка Даруся" / І. Римарук // Матіос М. Солодка Даруся. Драма на три життя. - Л. : Піраміда, 2005. - С. 7-8.

Сипливець С. "Історія, яка ніколи не припиняє їхати колесами по людях...": до вивчення твору Марії Матіос "Солодка Даруся" / С. Сипливець // Українська мова в загальноосвітній школі. - 2007. - № 3. - С. 12-14.

Ткаченко А. Мистецтво слова: Вступ до літературознавства / А. Ткаченко. - К. : Правда Ярославичів, 1998. - 448 с.

Хализев В. Теория литературы : учебник / В. Хализев. - 3-е изд., испр. и доп. - М. : Высшая школа, 2002. - 437 с.

Шефер Е. Проблемы драматизации в рассказах Дж. Лондона / Е. Шефер // Драма и драматургический принцип в прозе : межвуз. сб. науч. трудов. - Л. : ЛГПУ, 1991. - С. 111-124.

Шкляр В. Троякая роза Марии Матиос [Електронний ресурс] / В. Шкляр. - Режим доступу: http: revolution. all best.ru

Штайн Х. О диалоге в художественной прозе / Х. Штайн // Диалогическая речь - основы и процесс : І Междунар. симпоз., Иена (ГДР), 8-10 июня 1978 г. Докл. и выступления. - Тбилиси : Изд-во Тбилиского ун-та, 1980. - С. 195- 203.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЖАНРОВІ ОСОБЛИВОСТІ РОМАНУ "СОЛОДКА ДАРУСЯ" М. МАТІОС

# data[].attributes.attachment_link.description
Голобородько Я. Соціумний інтер'єр чи психологічний дизайн? (художні дилеми Марії Матіос) / Я. Голобородько // Слово і час. - 2008. - № 12. - С. 81-85. Денисенко Г Гіркої долі солодкий присмак / Г. Денисенко // Хрещатик. - 2008. - № 24. - С. 13. Корженко С.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Матіос - Солодка Даруся (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Марія Матіос Солодка Даруся Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець. Авторські права на переказ належать Укрлібу ДАРУСЯ ДРАМА ЩОДЕННА Події роману розгортаються у гірському селі Черемошне на Буковині. Розповідь починається з розмови двох сусідок, Марії та Василини, про квіти. Марія розповіла сусідці, що лілії і ружу дала їй навесні солодка Даруся.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Солодка Даруся", або "Драма на три життя" - роман української письменниці Марії Матіос, який був написаний в період з лютого 2002 р. по травень 2003 р. та вийшов друком у 2004 р. Розповідає про гірку долю Дарусі та її батьків, понівечених радянським НКВД у довоєнний та післявоєнний період окупації радянськими військами Західної України. Події розгортаються у гірському селі Черемошне, що на Буковині.

Твір досить сильний за своєю натурою починається легко з поволі наростаючою напругою, описуючи важке життя жінки Дарусі у гірському селі за радянської доби десь у 1970-х роках. У селі її вважають німою та несповна розуму через її часті головні болі, але кличуть чомусь Солодкою Дарусею. Даруся живе сама у хаті своїх батьків й дає собі раду лише завдяки сусідам та добрим людям. За багато років її вчинки знайшли розуміння серед односельчан, але час від часу люди лякаються, чи то її, чи то власних гріхів.

Місцева радянська влада навіть не намагалася надати якусь лікарську допомогу Дарусі. Напрочуд дивним видається те, що коли доля усміхнулася до Дарусі й вона пішла на поправку, місцева влада (ті ж самі сільські люди) боячись чогось воліють повернути усе як було.

Твір насичений мальовничими описами місцевого побуту та звичаїв враз повертає в минуле на 30-40 років й розповідає вже про молоду пару (батьків Дарусі), які намагалися зберегти від злого людського ока своє кохання. Та зміни влади, війна й людська заздрість та забобони виривають їх з їхнього маленького щасливого світу й кидають на жорна історичних подій. Незважаючи на всі негаразди сім'я виживає, але вкінець знівечують їхнє життя агенти радянської влади, для яких немає нічого святого.

Солодка Даруся - Ілащук Дарина Михайлівна, душевно хвора жінка. Народилася у березні 1940 року в селі Черемошне звичайною здоровою дитиною. Фактично виказала батьків військовим, які прийшли з обшуком. У 10-річному віці пережила великий стрес - смерть матері, через що і захворіла (мучать головні болі після того як з'їсть цукерку, стала несповна розуму, а також оніміла). Проживає одна.

Іван Цвичок - "чудний та дурнуватий, як вважали в селі, чоловік - зайда". Дивакуватий. Збирає по сусідніх селах залізяччя. Виготовляє дримби. Мав ніжні почуття до Дарусі.

Михайло - Михайло Петрович Ілащук - батько Дарусі. В 12 років втратив батька, в 15 матір. Чесний, справедливий, працьовитий.

Мотронка - Мотрона Іванівна Ілащук (Яків'юк) - мати Дарусі. Сирота. Стала жертвою радянських прикордонників.

Письменниця Марія Матіос романом "Солодка Даруся" сміливо і рішуче відкинула правила політичної обережності й суспільних табу - і на свій страх і ризик здійснила жорстоку мандрівку в наше криваве, й не менш жорстоке історичне пекло, в безодню, куди лячно зазирати. (Павло Загребельний)

... Ця річ уже сьогодні належить до видатних непроминальних творів. (Дмитро Павличко)

... Це книга Метафора для всеукраїнської новітньої історії ("Львівська Газета")

Марія Матіос. Солодка Даруся: драма на три життя. Художнє оформлення: Юрій Кох. Львів: Піраміда, 2004 . 174 с. ISBN 966-7188-98-1 (1-ше видання)

перевидання у видавництві "Піраміда" у 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011

Роман Солодка Даруся було перекладено польською, хорватською, німецькою, французькою, російською, литовською, італійською мовами. У 2018 очікується вихід англійською та сербською мовами.

(перевидання) Мария Матиос. "Даруся сладкая". Перевод с украинского Елены Мариничевой и Светланы Соложенкиной, под общей редакцией Елены Мариничевой. Львов: Пирамида. 2010. 421 ст. ISBN 978-966-441-175-9

(перевидання) Мария Матиос. "Даруся сладкая". Перевод с украинского Елены Мариничевой и Светланы Соложенкиной, под общей редакцией Елены Мариничевой. Львов: Пирамида. 2012. 421 ст. ISBN 978-966-441-175-9

(польською) Maria Matios. "Słodka Darusia: : dramat na trzy życia", tłum. Anna Korzeniowska-Bihun, Warszawa: Wydawnictwo Andrzej Bihun, 2010 ISBN 978-8393044702

(німецькою) Maria Matios. "Darina, die Süsse". Übersetzung: Claudia Dathe; Nachwort von Andrej Kurkow. Innsbruck: Haymon Verlag, 2013. 231 s. ISBN 978-3-7099-7006-5

(сербською) Марија Матиос. Слатка Дарусија. Српски превод: ?. Београд: ?. 2018 (готується до друку)

# data[].attributes.attachment_link.title
Солодка Даруся - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Солодка Даруся", або "Драма на три життя" - роман української письменниці Марії Матіос, який був написаний в період з лютого 2002 р. по травень 2003 р. та вийшов друком у 2004 р. Розповідає про гірку долю Дарусі та її батьків, понівечених радянським НКВД у довоєнний та післявоєнний період окупації радянськими військами Західної України.

# data[].attributes.headline
Короткий зміст

# data[].attributes.subject
Короткий зміст

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Солодка Даруся" короткий зміст нагадає про головні події в повісті Марії Матіос.

"Солодка Даруся" короткий зміст

Книга складається з трьох драм життя.

Перша - опис життя Дарусі - жінки, яка вважається божевільною, однак, такою не є. Описується її щоденне життя і епізодичні події в ньому. Драма сповнена таємниць і незрозумілостей, які розкриваються пізніше.

Друга - опис того, як у житті Дарусі зявився Іван, який теж вважається дивним, однак таким не є. Ця драма є історією поваги і, можна сказати, любові. Проте, як завжди, не без людського втручання - закінчилася... І залишилася Даруся знову одна.

Третя - то драма життя, що передувало Дарусиному. Драма життя її батьків. Настільки сумна і вражаюча, що навіть не плачеш, а занурюєшся у отой світ Дарусі та починаєш розуміти сум попередніх двох розділів-драм.

Повість розповідає про гірку долю Дарусі та її батьків, понівечених радянськими НКВДистами в довоєнний та післявоєний період окупації радянськими військами Західної України у 1970-их роках. Події розгортаються у глухому гірському селі Черемошне, що на Буковині.

У селі Ілащук Дарину (солодку Дарусю ) вважають німою та несповна розуму через її часті головні болі, і кличуть чомусь Солодкою Дарусею. Даруся живе сама у хаті своїх батьків й дає собі раду лише завдяки сусідам та добрим людям. За багато років її вчинки знайшли розуміння серед односельчан, але час від часу люди лякаються, чи то її, чи то власних гріхів.

У селі пам'ятають, що колись мала дівчинка підступному енкаведистові за льодяники-півники розповіла, як її батько - колгоспний заготівельник - добровільно віддав бійцям УПА молочні продукти (масло, сир, бринзу, сметану). Довірлива, щира дитяча оповідь про нічних вуйків, які не били її тата й вікна в хаті, послужила ворогові, призвела до втрати родини. Тепер Даруся щиро кається у своєму гріхові. Вона має напади дикого головного болю, який нищить її.

Даруся рятує себе, як може. Коли водою, коли землею, коли травами. Бо понад усе їй хочеться жити на цьому світі, такому веселому, такому кольоровому і запашному. Коли вона здорова - надолужує той час, як звивається від болю. Вона не хоче згадувати про нього, бо така вже зболена, що не знає, як іще ходить своїми ногами" (1, с 19).

Ніяких особливих подій у герметичному Дарусиному житті, здається, і немає. Усе подається крізь плин свідомості героїні: вона думає, бо "не вміє не думати", вона згадує своїх тата й маму і дитячі пустощі з сусідським Славком, "стоїть у холодній купелі осені і бореться із цвяхами, забитими в голову чиїмось важким, безсердечним молотом", плаче, "поклавши непокриту голову в самотню червону айстру".

Для Дарусі особливою подією є збирання і її похід до тата на могилу - епізоди приголомшливої сили в щоденній драмі Марії Матіос. Письменниця розповідає, як сирота цілісінький день збирається на цвинтар. Вона готує великодній кошик із сиром, маслом, молоком, хлібом, продумує, що має сказати татові. "До тата Даруся йде тільки серединою вулиці, їдуть машини, йдуть фіри, тягнуться люди - Даруся знає своє: вона по дорозі до тата - княжна".

Її негусте, ненадоїдливе, поважне відвідування батька нагадує ритуал, "як весільні дружби" трясуться за дівчиною пси. "Пливе солодка Даруся у супроводі собак завжди безлюдною сільською вулицею, а позаду часом фиркає кілька моторів, що так і не наважуються обганяти цю дивну процесію, як не обганяють знаючі шофери ані похорон, ані весілля". Дівчина розкладає на могилі принесені гостинці, утішається татовим голосом, що проривається до доньки з підземелля. Марія Матіос подає незвичайної вражаючої сили картину - епізод вилітання Дарусиної душі на татовий поклик. До речі, з наукових праць знаємо, що в окремих людей відбувається вихід і повернення душі до тіла. Письменниця про це пише так, начебто вона сама в житті спостерігала за цими відчуттями. Чесно. Холоне кров у жилах, коли читаємо: "Дарусі здається, що бідна душа на якийсь час залишила її і полетіла на татовий голос. Лишилося одне тіло, нібито й не Дарусине, не зболене і не зчорніле, а чиєсь чуже, незнане холодне тіло, по якому весело снують мурашки. Вона сидить, завмерла, майже не дихаючи, із заплющеними очима, ніби боїться, що ось-ось душа вернеться назад в її тіло, але вже без татового голосу. А голос пливе звідусюди, як призахідне сонце, - лагідне, недокірливе, терпляче. І Даруся схиляє таку ясну тепер, покірну голову, сама не знаючи перед ким: чи перед сонечком, чи отим голосом, що пеленає з ніг до голови, ніби хоче зігріти, чи налюбити, чи нажаліти...

Нарешті налюблена поволі зникаючим татовим голосом, із повернутою у тіло душею, Даруся ліниво розплющує очі, підводиться із землі і аж тоді роззирається довкіл.Як вона давно тут не була! Як безвстидно запустила татову оселю! Надламані вітром, жовтіючі пасма густої трави кивають голівками: давно, ой давно, доню..."

"Вона ніколи не палить тут свічку. Бо свічка горить-горить та й випалює все, що є довкіл людського. Вогонь свічки виганяє не тільки злий дух, але й дух людини, яка не завжди була мертвою. А як зникає дух - тоді за вмерлою людиною тужиш все менше і менше, поки не перестаєш тужити зовсім.

Тому Даруся не любить людей, які світять на могилах свічки. Вони швидше хочуть позбутися болю, що дихає з-під сумної могильної глини. Люди втікають від туги, яка заходить зашпорами в душу, як тільки очі вихоплюють хрест. Люди не люблять тужити. Вони взагалі нічого не люблять.

А Даруся не хоче не тужити за татом. Бо для неї тут не туга - тут, коло тата, лиш стільки її справжнього життя. Усе лихе минулося, поблідло, втратило ясність, а туга за чимось далеким лишилася в Дару-синій голові такою гострою, що від того вона болить їй. І якщо не розрадить тато - то вже ніхто не поможе Дарусі. Ото вона й не палить свічку: боїться, що прийде сюди котрогось разу - а голос, який завжди пливе звідусюди, як сонце, що й не знаєш звідки, більше не зустріне її. Що вона тоді робила б? ...Якщо не буде його голосу - не стане і її. Без голосу нащо їй жити?

Ніхто, жодна душа у світі не знає, що Дарусі лиш тут розв'язуються уста. Іноді вона думає, що й сама не знає про це"

Місцева радянська влада навіть не намагалася надати якусь лікарську допомогу Дарусі. Напрочуд дивним видається те, що коли доля усміхнулася до Дарусі й вона пішла на поправку, місцева влада (ті ж самі сільські люди) боячись чогось вважають за краще повернути усе як було.

Твір насичений мальовничими описами місцевого побуту та звичаїв враз повертає в минуле на 30-40 років й розповідає вже про молоду пару (батьків Дарусі), які намагалися зберегти від злого людського ока своє кохання. Та зміни влади, війна й людська заздрість та забобони виривають їх з їхнього маленького щасливого світу й кидають на жорна історичних подій. Незважаючи на всі негаразди сім'я виживає, але вкінець знівечують їхнє життя агенти радянської влади, для яких немає нічого святого.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Солодка Даруся" короткий зміст - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
"Солодка Даруся" короткий зміст нагадає про головні події в повісті Марії Матіос. "Солодка Даруся" короткий зміст Книга складається з трьох драм життя. Перша - опис життя Дарусі - жінки, яка вважається божевільною, однак, такою не є. Описується її щоденне життя і епізодичні події в ньому. Драма сповнена таємниць і незрозумілостей, які розкриваються пізніше.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДАРУСЯ

ДРАМА ЩОДЕННА

- Ви, Марійо, у кого георгіни1 брали, що такі дуже веселі та пишні? - питає Васюта почерез паркан сусідку. - Я свої як не пильнувала, а таки якась бола їх скосила. Скрутилися, як равлики, та й по всьому. Чи то в руки які недобрі дала, чи Варвара вночі вимикала, не мені вам, Марійо, казати, що то за відьма. Та Божка його знає, що з моїми квітками приключилося? Пропали - та й по всьому. А оцей бур 'ян ні до чого. Я люблю, аби були великі і пишні квіти, а не якесь дрібнизниче, - викидає оберемок айстр на стежку. - Агій на таке чудо! Усі допитуються, у кого взяла та в кого... ще наврочать мені врожай, - не розгинаючись від грядки, відповідає - нібито сердиться - Марія. - А то мені солодка Даруся дала. І лілії, і оцю ружу. Сама принесла навесні. - Ще до того, як їй знов лихо стало? - Та ні, вже по тому. Вона, сирота, носила викопане коріння по селу, як дитину. Загорнула в ковдру, якою сама вкривається, притиснула до грудей та й гріє, а принесла - розповиває, ну чисто тобі, як дитину. Я вам скажу, Васюто, так мене серце тоді заболіло, що вже й сваритися із своїм Славком передумала, а він усе ж не каліка... шляк би го був трафив ще в моїй утробі, як мені дні коротає тою горілкою, згорів би був, дай Боже... А най мій язик чиряки обсиплять, яке дурне сказала! ...А Солодка Даруся сидить у квітнику між айстрами, у трьох кроках від Марії з Василиною, заплітає-розплітає давно поріділу сиву косу, слухає незлобну розмову про себе, і лиш тихо усміхається. Вони таки не мають смальцю в голові а Бога в череві, її сусіди, бо думають, що вона дурна. А Даруся не дурна - вона солодка. Ну, то й що, що коріння жоржин загортала в ковдру? То було якраз тоді, коли сніг зійшов, а морози іще не попустили. Даруся роздавала по селу квіти, бо так багато їх викопала восени, що більше, ніж барабуль у пивниці було. Ото й понесла до хатів, коло котрих ніколи не цвіли квіти. Чи була би несла голе коріння в таку студінь? Васюта чомусь не носить свого онука в садок у одних штаненятах, а лиш загортає в коцик, а вже тоді бере на руки та й колише крізь село. То ж така сама дитина, як жива квітка. Даруся сидить на теплій, іще майже літній землі, гладить веселі голівки айстр, куйовдить долонею запашні кучері, говорить до них, розказує, що хоче, сміється - і що ж тут такого дурного? Чому вона дурна, коли вона все розуміє, знає, що і як називається, який сьогодні день, скільки яблунь вродило в Маріїнім саду, скільки від Різдва до Різдва людей у селі родилося, а скільки вмерло?! В сільраді за таким розумом у книжку дивляться, а Даруся все у своїй голові тримає. З курми вона говорить краще, ніж із людьми. Дерева її розуміють, пси не займають, а люди - ні. Не можуть люди лишити Дарусю на саму себе. Але з людьми вона не хоче говорити, бо тоді вони можуть дати їй конфету. Та що про це думати, як нема про що. Люди в селі часом роблять таке, що навіть Даруся хапається за голову, але їх дурними чомусь ніхто не називає, а про неї, що говорить з деревами і квітами, і живе собі, як хоче, хоч і шкоди не робить нікому, думають, як про дурну. А якщо вона таки дурна, хоч і не є видима каліка? ...Федьо осідлав був свого барана і повіз на нім сина до школи, і ніхто не сказав, що Федьо дурний, хоч до сина відтоді так і прилипло прізвисько "баран". А Степан приїхав з міста на храмове свято та й привіз блискучу круглу шайбу якогось дуже великого розміру. Коло клубу хлопці грали на спор, то Степан поспорив, що за пляшку пива натягне залізну шайбу на свого дурня і через півгодини стягне, і нічого дурневі не буде. А дурень із Степанових штанів Степана не послухав, спух, мало не тріснув у різьбі з шайбою. Так що Дмитро-газозварювальник розпилював шайбу на Степановій срамоті якоюсь пилкою. Та так довго, що самому руки тряслися, аби не поранити Степанове хазяйство, бо той мав скоро женитися. Посміялися в селі, побідкалися - та назвати Степана дурним забули. Вони в селі собі думають, що Даруся не розуміє, що, аби не казати дурна, вони їй кажуть солодка. Маріїн син Славко якось-то напився так, що виніс із стайні підсвинка, дав йому тринадцять ножів у груди, кинув у став коло хати і заборонив домашнім близько підступатися до води. "Най плаває гад проклятий! -кричав п'яний Славко на всю округу. - А хто зробить не по-моєму, сам буде у ставу жабів ловити!". Два дні плавало порося у воді, а літо стояло спечне, пішов сморід, та ніхто із Славкових домашніх не зглянувся над умертвленою душкою, боячись п'яного вар'ятського характеру господаря. А Даруся видивилася, коли вся челядь з Маріїної хати порозходилася хто куди, взяла вила, знайшла у Славковій стодолі нову петельку для корови, принесла від ріки камінь, дістала вилами порося до берега, обв'язала круг нього камінь, перехрестила - лиш забулькотіло до дна невинно убієнне. Увечері Славко бушував на подвір'ї і рикав, як бугай, через паркан до Дарусі, шкірячи зогнилі зуби: - Дурна!!! Дурна, а цюці не хочеш? На тобі цюцю! На цюцю! - і кинув жменю барбарисок під самі хатні двері. Був би ліпше не нагадував про цюцю. У селі ніхто розумний не нагадує і не дає Дарусі конфет: знає, що від солодкого болить її голова і блює вона дуже. Так дуже, що на ранок не лишається ані різочки життя. І мусить вона відходити тиждень, ніби вертатися з того світу. Сталося так і після Славкових слів. Даруся два дні не виходила з хати - так її боліла голова, що не могла дивитися навіть у стелю, лиш обв'язувалася хустками, накривалася подушкою і відверталася до стіни. Не їла, не пила, до виходка не вставала - лиш чекала, коли тріснуть залізні обручі, що стисли голову, ніби хотіли зовсім її розтрощити. Марія пару разів зазирала до Дарусі. Мовчки клала на стіл півлітерку молока, тоді розвивала Дарусину голову і мастила борсуковим салом. Зверху клала капустяний листок, на листок - жмутик непареної вовни і знову зав'язувала біленькою хусточкою. Даруся, зів'яла, геть зовсім безсила, змаліла, як дитинка, мовчки давала себе обертати, а потім сідала, тримаючи голову в колінах, поки Марія холодними руками мастила їй тім'я. Не мала сили сказати ані словечка. Голову зносило кудись так далеко, що вона чимдужче тримала її обома руками, ніби боронилася від злодія. Якби той злодій був такий добрий, та закликав якогось різника, а хоч би Семена, що ріже по людях свині, та щоб Семен вирізав біль з Дарусиної голови, то була б рада і, може, нарешті заговорила. Але злодія не видко, лише шугає гострий нестерпний ніж попід тім'я - і Даруся з відчаю вже, цієї хвилини, дала б голову на відтин. Нема її сили терпіти той безконечний біль. Нема сили навіть слухати, як тихо плаче Марія за столом і шморгає носом. Краще ішла б собі до свого Славка або до кого хоче, лиш би не мордувала її схлипами. Маріїні схлипи здаються ударами молота в цигановій кузні. І Даруся дужче втискається у стіну, бажаючи лише тиші і спокою. Так було кожного разу, як звалював біль. Марія, трохи поплакавши і поворкотівши під ніс нечутними словами, йшла собі далі. А Даруся лишалася з розірваною від болю головою у порожній хаті доти, поки щось не вдаряло їй ножем у серце - і тоді вставала і йшла, куди очі дивилися. ...І на цей раз ноги самі принесли до ріки. Даруся зайшла у воду по коліна - і вчула, як їй зразу стає легше. Холодна вода пливла крізь неї десь аж за край неба, а Даруся із заплющеними очима хиталася з боку в бік, чуючи, як розправляються обручі, що дві доби стискали голову. Десь там, глибоко всередині, вони потріскували так голосно, що, здавалося, іскри сипалися в ріку, але Даруся не розплющувала очей, знаючи, що, як тільки відкриє їх, - обручі знов звиють гніздо в бідній її голівці, як гаддя на Здвиження звиває в землі свої кубла на зиму. Коли Дарусю болить голова, вона мусить іти до ріки і лізти до пояса у воду. Інакше біль розшматує її на дрібні кавалки. Добре, якщо літо і вода тепла. Тоді ніхто не боронить ставати у воду. Як падуть холоди, заходить у воду лиш до колін. І чим холодніша вода, тим швидше біль відпускає Дарусю. Перший раз, коли після кількаденних нападів болю щось сказало Дарусі, що треба шукати холодної води, вона спочатку довго дивилася у криницю на своєму подвір'ї. Але до води було далеко, а довгої драбини Даруся не мала. Та, що вела в курник, давно зогнила і до дна не дістане. І тоді Даруся, обома руками тримаючи голову так, ніби та ось-ось має покотитися із в'язів, похиталася до ріки, лякаючи п'яною ходою сільських жінок у грядках і городах. Поки босими ногами спроквола заходила у воду, збіглося мало не половину її кута. - Матір Божа, та вона прийшла топитися! В'яжіть її, Марійо, вона лиш вас до себе підпустить! - кричала з берега Варвара-злодійка до Дарусиної сусідки, розмахуючи скрученим шнуром від білизни. Марія довго дивилася, як Даруся із заплющеними очима хилитається з боку на бік, зайшовши по груди у льодяну воду, і нарешті тихо сказала: - Лишімо її, молодиці... Вона нічого собі не заподіє. Як Бог дасть, так буде. І не треба її в'язати, Варваро. Краще підв'яжіть собі язик тим шнуром... Розходіться по хатах, жінки, а я тут трохи посиджу коло солодкої Дарусі та й собі піду до свого дурного...

***

ВІДТОДІ ніхто більше не супроводжує Дарусю до ріки. Вона б туди і не ходила, хіба що лиш полоскати прання. Але прання пранням, а голова - важніше. Отож, як тільки після нападів болю щось її зганяло з ліжка, йшла до ріки, і ніхто не тримав більше за руки, хіба жінки дивилися услід, приклавши долоні дашком до чола, та хтось із шкільників посміювався тихо: "Ади, солодка Даруся знов купатися йде". За що не раз діставав потиличника від іншого шкільника, трохи розумнішого від себе. Добре, поки ріка не замерзає. А перший раз, як Даруся стала на лід, а він не провалювався, хотіла пробити його головою, бо мусила зайти у крижану воду, навіть коли б це коштувало їй життя. Вона стала на коліна, ударила чолом раз-другий до льоду - і тихо заскавучала: лід був твердий і не піддавався. Даруся тупцювала босими ногами по мерзлій підлозі ріки, ослаблими від кількадобового лежання ногами гамселила кригу, ніби місила глину, і ломила руки з відчаю. Аж тут звідкись, ніби йшов за нею назирці, явився Маріїн Славко. І Дарусю зразу перестала боліти голова: Славко був тверезий.

# data[].attributes.attachment_link.title
Солодка Даруся - Марія Матіос, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ДАРУСЯ ДРАМА ЩОДЕННА - Ви, Марійо, у кого георгіни1 брали, що такі дуже веселі та пишні? - питає Васюта почерез паркан сусідку. - Я свої як не пильнувала, а таки якась бола їх скосила. Скрутилися, як равлики, та й по всьому.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Франківський драмтеатр

# data[].attributes.attachment_link.title
Відкриття 80-го театрального сезону. Драма "Солодка Даруся" (реж. Ростислав Держипільський)

# data[].attributes.headline
Проблематика

# data[].attributes.subject
Проблематика

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юлічка Улічева

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Матіос "Солодка Даруся": укрліт, радянська окупація, конфетки

# data[].attributes.headline
Тізер фільму

# data[].attributes.subject
Тізер фільму

# data[].attributes.attachment_link.title
СОЛОДКА ДАРУСЯ офіційний тізер фільму

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Український інститут книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Дегустація книжок. Марія Матіос, «Солодка Даруся»

# data[].attributes.headline
План проекту

# data[].attributes.subject
План проекту

# data[].attributes.headline
Посилання на друковані джерела

# data[].attributes.subject
Посилання на друковані джерела

# data[].attributes.attachment_link.title
СОЛОДКА ДАРУСЯ - Марія Матіос | Аудіокнига українською мовою

# data[].attributes.headline
Посилання на ресурси Інтернету

# data[].attributes.subject
Посилання на ресурси Інтернету

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Марії Матіос "Солодка Даруся"

# data[].attributes.headline
Теоретичні відомості

# data[].attributes.subject
Теоретичні відомості

# data[].attributes.attachment_link.title
Теоретичні відомості

# data[].attributes.headline
Інтерактивна карта

# data[].attributes.subject
Інтерактивна карта

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
r

"Солодка Даруся", або "Драма на три життя" - роман української письменниці Марії Матіос, який був написаний в період з лютого 2002 р. по травень 2003 р. та вийшов друком у 2004 р. Розповідає про гірку долю Дарусі та її батьків, понівечених радянським НКВД у довоєнний та післявоєнний період окупації радянськими військами Західної України. Події розгортаються у гірському селі Черемошне, що на Буковині.
a

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Марії Матіос 'Солодка Даруся' - Mind Map

# data[].attributes.attachment_link.description
r "Солодка Даруся", або "Драма на три життя" - роман української письменниці Марії Матіос, який був написаний в період з лютого 2002 р. по травень 2003 р. та вийшов друком у 2004 р. Розповідає про гірку долю Дарусі та її батьків, понівечених радянським НКВД у довоєнний та післявоєнний період окупації радянськими військами Західної України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Марії Матіос "Солодка Даруся"

# data[].attributes.attachment_link.description
З'єднайте подані запитання з правильними відповідями.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Марії Матіос 

# data[].attributes.attachment_link.description
Доповні речення правильною відповіддю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест по роману Марії Матіос 

# data[].attributes.attachment_link.description
Виберіть одну правильну відповідь.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Міжнародний театральний фестиваль жіночих монодрам "Марія" традиційно відбувся восени в Києві на камерній сцені Національного театру ім. І. Франка. Його незмінною метою є популяризація виконавської майстерності актрис зі всього світу, демонстрація та розвиток можливостей універсальної мови театру, допомога в інтеграції українського театру у світовий театральний процес. 2018-го "Марія" відсвяткувала подвійний ювілей: 15-річчя фестивалю й 75 років його засновниці - актрисі Ларисі Кадировій. Насичена програма складалася з вистав, прес-конференцій, арт-виставок, майстер-класів, презентацій книг про театр.

На ХV фестиваль завітало більше десяти театральних колективів із Литви, Польщі, Словаччини, Алжиру, Ізраїлю, Іспанії, Вірменії, Білорусі та України. Серед них - Театр "ПіііП" Зеленогурського культурного центру (Польща) з виставою "Солодка" за романом Марії Матіос "Солодка Даруся" (переклад Анни Коженьовської-Бігун). Український глядач уперше побачив цю постановку в Херсоні на ХХ Міжнародному театральному фестивалі "Мельпомена Таврії". За два роки існування "Солодка" побувала на багатьох театральних фестивалях і отримала сім нагород.

Щодо самого роману, то його авторка стала переможцем конкурсу "Книжка року" (2004) та лауреатом Національної премії імені Тараса Шевченка (2005). "Солодка Даруся" (або "Драма на три життя") визнана "найкращою книгою першого 15-річчя Незалежності, яка найбільше вплинула на українців" і нині перекладена сімома мовами світу.

Режисер і сценарист Малгожата Пашкер-Войцешонек зробила виставу "Солодка" універсальною історією, яка могла статися в селі будь-якої країни в будь-який час. Роман максимально скорочено, а сюжетну лінію зосереджено лише на головній героїні - жінці на ім'я Даруся, на драмі її життя. Вона є сільською дивачкою, котру, аби не називати дурною, кличуть солодкою. Люди думають, що вона німа і розумово відстала, але Даруся все розуміє і говорити може, але не хоче. "Слова можуть робити шкоду", - переконана вона. А ще вона боїться цукерок, якими можуть пригостити її односельці, від цукерки в неї починається нестерпний головний біль. І єдине, що рятує жінку від нього, - земля. Даруся відчуває, що земля витягує біль, лікує та зцілює її. Тому люди часто бачать її в землі: "Коли вона ходить боса, біль її мучить менше. Вона часом навіть копає посеред городу яму на глибину до своїх крижів, спускається в неї, вгортається чорним живим покривалом, що лоскоче тіло перерубаними корінцями, червами і зотлілим листям, - і так годинами чи то стоїть, чи сидить у живій землі. Земля витягує біль і дає їй соки. Вони піднімаються тілом до самого тім'я, як по стовбуру дерева, і Даруся знову чує в собі силу, забрану з голови розпеченим залізом болю, коли воно вилазить, здається, навіть крізь вуха і шкіру".

У романі Марії Матіос Дарусю рятували від головного болю дві природні стихії - вода і земля. Малгожата Пашкер-Войцешонек залишила у своїй постановці лише землю, заповнивши нею сцену. Невеличка купа землі стала своєрідним візуальним оформленням вистави (символізує життя, спокій, духовність, родючість, материнство, сім'ю), а ще - партнером актриси (та говорить з нею, наче з людиною, шукає в неї втіхи і поради). Марта Погребни розповідає історію Дарусі, перебуваючи майже весь час у прямому контакті з землею: сидить, стоїть, лежить на ній, копає руками чи ногами, розкидає, згрібає докупи, пересипає... Таким чином аромат землі поступово заповнює всю глядацьку залу, і вистава стає певним ритуально-ароматичним дійством - "земляною елегією".

"Солодка" - це вистава-одкровення. Одкровення щире. Задушевне. Болюче. Гірка історія про "солодку" Дарусю... Щемлива оповідь про скалічену жорстокістю війни душу жінки, яка в дитинстві неумисно розказала військовим за льодяник таємницю батьків - і стала сиротою. З мукою в голосі пригадує вона найрідніших, наспівуючи улюблену пісню "Ой верше, мій верше". І хоча душа її травмована й понівечена на все життя, проте Даруся у виконанні Марти Погребни всім своїм єством хоче "жити на цьому світі, такому веселому, такому кольоровому і запашному". Хоче любити! І в її житті навіть з'явився чоловік - Іван Цвичок, який побачив у ній жінку, а не каліку. Проте недобрі й заздрісні люди стали причиною їхньої розлуки. На фестивалі "Марія" вистава "Солодка" розчулила до сліз багатьох глядачів, серед них і присутню в залі Марію Матіос.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Марії Матіос "Солодка Даруся"

# data[].attributes.attachment_link.description
Міжнародний театральний фестиваль жіночих монодрам "Марія" традиційно відбувся восени в Києві на камерній сцені Національного театру ім. І. Франка. Його незмінною метою є популяризація виконавської майстерності актрис зі всього світу, демонстрація та розвиток можливостей універсальної мови театру, допомога в інтеграції українського театру у світовий театральний процес.