# data[].attributes.attachment_link.title
Олена Журлива

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зеркало недели | Дзеркало тижня | Mirror Weekly

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уперше вони зустрілися, коли юній поетесі з містечка Сміла, що на Черкащині, Олені Пашинківні (у літературу вона ввійде і залишиться в ній як Олена Журлива, 24.06.1898-10.06.1971) було лише 14. Дівчинка принесла Лесі, яка була для неї найвищим авторитетом, свої вірші.
"О, панно Інно..."
" ...Її зустріла Олена Пчілка, мати Лесі Українки, яка привітно сказала: "Заходь, заходь, та чого ти така несмілива?" В глибокому кріслі сиділа поетеса. Її розумні допитливі очі немов заглядали в саму душу. Із зошитом в руках стояла сестра перед корифеєм літератури і боялась зайвий раз дихнуть... Леся Українка звернулась до сестри з такими словами: "Сідайте, панно Олено, і почитайте, що ви принесли в своєму зошиті". Сестра прочитала декілька своїх віршів, пам'ятала, що голос у неї тремтів і зривався.

Леся Українка все зрозуміла: і її хвилювання, і її вік. Тоді сказала: "Людина мусить мати мету в житті. Треба любити свій народ і творити для нього, але для цього треба багато-багато працювати. Пишіть і приходьте ще, панно Олено..."

Ще раз бачилась сестра з безсмертною поетесою. На цей раз Леся Українка була привітніша з сестрою, казала: "У вас попереду життя, прийде й любов, але не зраджуйте свого призвання, пишіть, працюйте". Наостанку простягла сестрі руку й усміхнулась до неї.

А третя зустріч з великою поетесою була остання. Коли привезли її в труні до Києва".

Так описала ці зустрічі Оленина сестра Катерина Вишницька, яка стала для неї найближчим другом і опорою на все життя. А життя юної поетеси брало стрімкий розгін. До столиці вона приїхала вчитися. Спочатку в Печерській гімназії імені Плетньової, потім у Київському інституті народної освіти. Крім поетичного таланту, мала чудовий голос. Співала в церковному хорі, яким керував Олександр Кошиць. Збереглися свідчення, що люди спеціально приходили до храму, аби послухати її соло. Пізніше, у 1929-1930 роках, один сезон співала в Київській опері. Олена була дуже вродлива. Рвійна і смілива, вона дуже легко, можна сказати тріумфально, ввійшла у літературно-пісенне коло. Сестра Катерина, на кілька років молодша від Олени, згадувала: "...На Володимирській вулиці, недалеко від Золотих воріт, був клуб "Родина", яким завідував і керував композитор М.Лисенко. Коли сестра була меншою, то співала Лисенку українські народні пісні, яких її навчила наша бабуся. ...У 1916 році сестрі було вже 18 років, і вона під акомпанемент Лисенка співала романси і з невеличкої естради читала свої і чужі вірші. У цьому клубі "Родина" часто бував і П.Тичина. ...Був студентом Київського комерційного інституту, дуже часто й охоче Тичина читав сестрі свої вірші, і часто приказував: "Тільки не лайте..." ...Бували там тоді Олександр Олесь, Юрій Сірий (справжнє прізвище Тищенко), Максим Рильський, Микола Вороний та інші, іноді Винниченко".

Молодий Тичина закохався в Олену. Прихильно ставився і до її сестри, принаймні вона стверджує, що вірш "О, панно Інно..." присвячений саме їм. Це пізніше підтвердили і дружина Тичини, і поет Дмитро Косарик, який теж дружив із сестрами. Хай там як, але приязні стосунки вони зберегли на все життя. Павло Григорович, як міг, зокрема й матеріально, допомагав їм, особливо в тяжкі часи, що настали в другій половині 1930-х. Уже наприкінці життя Олена Журлива написала спогади про Тичину. І, як стверджує літературознавець Людмила Сікорака, віддала їх Григорієві Донцю, а той, прочитавши, вирішив ознайомити з ними Лідію Петрівну, дружину поета. Лідія Петрівна спогади спалила, бо нібито були надто відверті.

Тим часом Олена закінчила інститут зі званням, яке на нинішні часи відповідає кандидатові філологічних наук, і почала викладати рідну мову в школі на околиці Києва (згодом - школа №8). За кілька років вона переїздить до Харкова працювати в Державному видавництві України. Тут 1926 року виходить її перша книжка "Металом горно", потім друга - "Багряний світ". У Харкові вона вийшла заміж за інженера Петра Котова, який мав тоді дуже перспективну роботу - будував мартени. Чоловіка направляють на роботу до Москви. Але є версія, що однією з причин переїзду Олени Журливої стало палке кохання іншого знаменитого поета - Володимира Сосюри, від пристрасті якого вона змушена була тікати.

Але в Москві її чекали арешт (у жовтні 1938-го була звинувачена, як українська поетеса, в антирадянській діяльності), тюрма, тяжкий етап, роки заслання й принижень. Присудили спочатку три роки, потім іще сім. Завдяки клопотанню Павла Тичини вдалося повернутися раніше - 1944-го. Але через тяжку непосильну працю та укус кліща здоров'я було підірване назавжди.

Чоловік відразу після її арешту одружився з іншою, хоча слав посилки і навіть один раз приїздив. Але, повернувшись із заслання, Олена Костівна залишилась одна. Лікарні, біль, хвороби, бідність. Поряд була тільки сестра. Поневірялися вони то в Дніпропетровську, то в Харкові, поки нарешті не осіли в тодішньому Кіровограді, де жила їхня родичка.
"Ми беззастережно любили її..."
Крім поетичного й співочого, Олена Журлива, очевидно, була наділена ще й педагогічним даром. Зберігся спогад її учениці Неоніни Конончук (ввійшов до збірки "Я одна...", виданої в нашому місті до 100-річчя поетеси), яка дуже тепло згадує свою вчительку: "У 1922 році у нашу школу прийшла молода, красива, лагідна і дуже привітна вчителька. Одягнена була завжди в білосніжну блузку і темного кольору спідницю, а на голові яскрава, червона в квітках українська хустка. ...Олена Костівна зачарувала нас і протягом усіх майже п'яти років її праці у нашій школі ми беззастережно любили її. Кожен з нас був щасливий, коли по дорозі у школу чи додому ішов поруч, спілкуючись з нею. Багатьом школярам вона замінила матір, не одне сирітське серце, якому так бракувало материнської ласки, горнулось до неї".

У цій школі тоді працював і інший відомий український письменник - Степан Васильченко. Він вів літературний і театральний гуртки, разом із дітьми випускав стінну газету і рукописний журнал "Наша школа". До цієї роботи активно долучилась Олена Журлива. Вона вміла дуже цікаво розповісти дітям про класиків української літератури, бо з багатьма з них була знайома особисто.

Цей досвід став їй у пригоді й після приїзду в наше місто - близько п'яти років вона викладала мову і літературу в Кіровоградській (нині Кропивницькій) середній школі №3. Відтоді минуло понад шість десятиліть. А її учні, уже дуже літні люди, і досі відвідують могилу своєї вчительки, згадують її голос і неповторний чар. Про це розповіла її колишня учениця Ганна Бур'янська під час зустрічі на вшанування 120-річчя вчительки і поетеси, що відбулась у школі, яка тепер носить її ім'я і де є кімната-музей.

***

Після приїзду до Кіровограда Олена і Катерина, змучені хворобами і скрутою, жили дуже скромно. У школі якийсь час навіть не знали, що вчителька Олена Костівна Котова - відома поетеса, член Спілки письменників (після реабілітації 1957 року її поновили в спілці). Але тут знову допоміг Павло Тичина.

- На одному з письменницьких з'їздів у Києві, де був присутній і тодішній голова обласного літературного об'єднання Віктор Ярош, - розповідає директорка міського літературно-меморіального музею імені Карпенка-Карого Катерина Лісняк, - Павло Григорович попросив його передати привіт Олені Костівні. Віктор Ярош тоді не знав, про кого йдеться. А коли Тичина пояснив йому, то, повернувшись до Кіровограда, відразу ж знайшов скромну хатину на вулиці Фонтанній. Відтоді місцеві літератори стали тут частими гостями.

Слід віддати належне й тодішній владі - сестрам допомогли провести водогін, газ. А допомога дуже була потрібна, бо останні шістнадцять років Олена Костівна була прикута до ліжка, а наприкінці життя не могла навіть говорити. Катерина Костівна, вгадуючи слова по губах, записувала віршовані рядки, які сестра не переставала складати навіть у такому стані.

Після заслання і поневірянь наступна книжка Журливої вийшла тільки 1958 року. Понад чверть століття перерви у творчості... Та й дався взнаки фізичний і духовний злам, який так безжально змінив її долю. Всього видано 11 книжок поетеси, з них кілька дитячих. На ювілейній зустрічі в школі №3 ці вірші дуже зворушливо звучали з уст учнів молодших класів.

Але в останні роки (померла поетеса в червні 1971-го) в її творчості з'явилося багато кон'юнктурних творів, які вже не несли на собі відбитку того природного таланту й кипучої енергії, як у часи її молодості. Вона могла б стати творчою дочкою Лесі Українки, але яскравий талант згасили радянська репресивна машина і комуністична ідеологія...

Проте світло доброти, людяності, рвійної творчості, якою встигла осяяти свій шлях Олена Журлива, залишаються а пам'яті земляків.

Будь ласка, виділіть її мишкою та натисніть Ctrl+Enter або Надіслати помилку

# data[].attributes.attachment_link.title
Вона могла б стати творчою дочкою Лесі Українки

# data[].attributes.attachment_link.description
Уперше вони зустрілися, коли юній поетесі з містечка Сміла, що на Черкащині, Олені Пашинківні (у літературу вона ввійде і залишиться в ній як Олена Журлива, 24.06.1898-10.06.1971) було лише 14. Дівчинка принесла Лесі, яка була для неї найвищим авторитетом, свої вірші. "О, панно Інно..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вродлива, щедро обдарована, і все ж - журлива... Ще в юності Олена взяла псевдонім, який визначив її трагічну долю. Або ж відобразив її. Водночас вона жила на повну - була співачкою, поетесою, вчителькою. А ще - femme fatale. Здається, у неї закохувалися всі, хто її бачив, і недаремно вона мала славу "пантери чоловічих сердець". Олена Журлива не забута й зараз - пісню "Мовчи" за її віршами виконують сучасні рок-групи. Але як багато ми про неї й не знаємо...

ЮНЕ ОБДАРУВАННЯ

Олена Пашинківська (це її справжнє прізвище) народилася 24 червня 1898 року на Черкащині у містечку Сміла, в українсько-польській родині. Сім'я була чимала, дев'ятеро душ, тож борги й злидні супроводжували їх постійно. Семеро дітей, на жаль, померли з голоду, вижили лише двоє сестричок - Оленка та менша Катруся.

Жила сім'я бідно, часто переїжджала. Батько працював вчителем церковно-приходської школи, але був переконаним атеїстом і сварився зі священнослужителями. А ще багато пиячив. Тим не менш, першим вчителем Олени став саме батько. Він і запалив її жагу до творчості. Оленка росла допитливою дитиною і прагнула вчитися. Її все цікавило, особливо любила вона їздити з батьком на ярмарок, де можна було послухати сліпих лірників. Ще малою почала писати вірші. "Але вона нікому не показувала свого зошита - ховала у стрісі бабусиної хати", - згадувала сестра. Однак потім змінила тактику й віддала в часопис "Рідне слово" свій перший вірш.

Вірш був російською мовою з доволі претензійною назвою - "Чего хочу, сама не знаю" (його Олена написала в 11 років). Вірш не лише надрукували, а й навіть виплатили гонорар

Ця перша дитяча перемога переконала Олену: треба мріяти та наполегливо йти вперед. Відтоді її вірші друкувалися у часописах "Дзвін" та "Літературно-науковий вісник".

У 14 років невгамовна дівчина познайомилася з Лесею Українкою, якій читала свої поезії. У 16 її вперше арештувала царська поліція - за участь у демонстрації до дня пам'яті Шевченка.

Закінчивши початкову школу, Олена, екстерном склавши іспити, вступила до київської Печерської гімназії Плетньової й закінчила там вісім класів з педагогічним нахилом. Попри те, що сама ледь фінансово виживала, забрала до себе молодшу сестру, тож мала подвійну відповідальність. Володіючи унікальним мецо-сопрано, Олена почала співати в церковних хорах. Також давала приватні уроки, щоб якось вижити.

РАДІСТЬ І ЖУРБА

Олена Журлива разом з сестрою Катериною грають у "навбитки" - традиційну українську великодню гру

Юна красуня-гімназистка мала безліч шанувальників. Здавалося, все налагоджується, попереду - блискуче майбутнє. Ніщо не віщувало біди, але вона вже причаїлася, чекаючи слушної хвилини. Коли Олені минуло 16, вона приїхала на канікули до батьків у селі Тальному. Там сталося те, що вплинуло на появу її псевдоніму та й подальшу творчість загалом.

Батько любив чай і попросив Олену сходити за ним до сусіда Луки Будніченка - удома закінчився. Сестра потім згадувала про це так: "Цей антихрист був раніше артистом, співав в опереті; але щось там сталося з його голосом, і він почав вчителювати. Йому було 29 років. Прийшла сестра від того вчителя дуже бліда і подала батькові півпачки китайського чаю".

Сусід зґвалтував Олену. І вона завагітніла. Він пропонував їй потім одружитися, але дівчина відмовила й поспіхом перебралась у Київ до двоюрідного брата

Дружина брата допомогла знайти повитуху, яка у темній і брудній кімнаті зробила їй аборт. Після нього Олена втратила можливість мати дітей. Вона краялась цим до останніх днів... Писала збірки для маленьких дітей - "Малятам-голуб'ятам". Ця рана ніколи не загоїлась.

Тоді її життя розділилося навпіл. Безжурної дівчинки Оленки більше не було - натомість з'явився псевдонім Журлива.

А ще Олена втратила матір - вона тяжко перенесла наругу над донькою, багато плакала й невдовзі померла. Таким був той період життя Олени - з журбою радість обнялась. Поразки і злет, ганьба і слава.

Гімназію вона закінчила з відзнакою, почала брати уроки вокалу у відомого співака Михайла Микиші. Як співачку її запросили до хору київського драмтеатру, водночас її вірші стали друкуватися в часописі "Українська хата". Основним покликанням Олени все-таки була поезія.

ФАТАЛЬНА ЖІНКА

Олена Журлива з Володимиром Сосюрою

Попри все, Олена вирішила жити далі. І не в журбі. У 1916-му у клубі "Родина" вона познайомилася з уже відомим композитором Миколою Лисенко. Він захоплювався українськими народними піснями, а Олена знала таких багато. Лисенко акомпанував, вона співала. Тоді ж Олена заприязнилась і з Павлом Тичиною, між ними виникла щира симпатія (яка тривала усе їхнє життя).

Закінчивши Вищі жіночі курси у Києві, Олена отримала диплом кандидатки філологічних наук. Стала вчителювати у школі імені Івана Франка, де директором був педагог та письменник Степан Васильченко. Продовжувала писати вірші. Друкувала їх у різних антологіях і журналах: "Глобус", "Червоні квіти", "Більшовик" тощо.

На її тексти композитори (Пилип Козицький, Віктор Косенко) створювали пісні. Олена сама чудово співала й гастролювала з концертами як поетеса-співачка. Вона навіть виконала партію Кончаківни в опері Олександра Бородіна "Князь Ігор". Також у 1926-му вийшла її перша збірка поезій "Металом горно".

У літературних колах столиці Олена мала великий успіх. Вродлива, енергійна, та ще й гостра на язик дівчина закохувала у себе всіх

Головний редактор часопису "Рідна хата" Павло Богацький згадував: "Це було щось неймовірне - всі наші хлопці, включно зі мною, мусили пережити чуму від Олени Журливої". Тоді ж сучасники назвали її "пантерою чоловічих сердець". В Олену були палко закохані Павло Тичина та Володимир Сосюра, її красою захоплювався Максим Рильський. Кажуть, була й така історія: друг Журливої покінчив життя самогубством після того, як вона йому відмовила.

Але самій Олені з коханням не дуже пощастило: у 1929-му вона познайомилася з інженером Петром Котовим. Невдовзі одружилися. Вона так сильно кохала, що згодом навіть переїхала з чоловіком до Москви. Він, можливо, теж мав почуття. Але недовго: вже на третьому році шлюбу почав зраджувати. Вона тяжко переживала, виливаючи тугу у віршах: "Та третій став між нами хтось...".

РОЗСТРІЛЯНЕ ВІДРОДЖЕННЯ

Олена з чоловіком Петром Котовим

У 1920-х роках російська влада впроваджувала політику українізації - щоб завоювати довіру українців. Тоді українською можна було викладати у школах та вишах, друкувати книжки, знімати кіно, ставити вистави тощо. Але дуже швидко більшовики злякались, що така політика може завести не туди, й почали переслідування та репресії української інтелігенції.

Пізніше ця епоха отримала назву "Розстріляного відродження", і жертвами її стали чимало письменників: Микола Зеров, Микола Хвильовий, Валер'ян Підмогильний... Серед них була й Олена Журлива. Хоча ніщо начебто того не віщувало: вона пробувала сили в журналістиці, друкувалася в періодиці. У 1930 році вийшла друком друга її книжка віршів - "Багряний світ". У ній поетеса вдивляється в сьогодення і радіє йому: "В буянні сил, як сік із грона, пливе життя уздовж доріг..." Недовго.

Приголомшливі сфальшовані судові процеси над вигаданими "ворогами народу", самогубство Хвильового і Скрипника, масові арешти інтелігенції... Олена налякана, розчарована. І має тривожні передчуття. На жаль, вони виявилися небезпідставними.

Олену Журливу (Котову) було арештовано 1938 року в Москві за "агітацію проти радянської влади"

Кілька місяців тривало слідство. 26 квітня 1939 року особлива нарада НКВС СРСР засудила Олену до позбавлення волі у виправно-трудових таборах Алтаю на 3 роки. Потім накинули ще 7.

У справі Олени насправді багато незрозумілого. "Коли її допитували, вона помітила дві речі, - згадує сестра Катерина. - Перше: на столі у слідчих був мармелад, який вона дуже любила. Отже, вони знали про її вподобання. І друге: слідчі сказали фразу, яку Журлива промовила при братові та чоловікові: "Не скоро у селах відбудеться колективізація, тому що наші селяни не дуже розуміють цього прогресивного явища". Але друга частина фрази - з "тому що" - десь загубилася, і вона набула геть іншого значення".

Є версія, що на Олену доніс власний чоловік: хотів її позбутися, бо мав коханку... І правда, після її заслання він почав нове життя з тою іншою жінкою у Києві.

ЗАСЛАННЯ І ХВОРОБА

Портрет Олени в українському вбранні

Олену заслали до Алтаю у табори. "Вона етапом прибула в Барнаул, - згадувала сестра Катерина. - Там почалися справжні муки. Таку молоду, тендітну, вродливу жінку призначили... конюхом диких киргизьких коней!".

Одного разу Олена впала з коня й ледь не вбилася. Люди допомогли їй дістатися до бараку - землянки з двоповерховими нарами. Там Олена відлежалася, але все одно почувалася кепсько - часто хворіла, кілька разів була майже на межі смерті. Через погане харчування у неї почалася дистрофія. Вона була виснажена морально й фізично. Чула знущальне від наглядача-землячка: "Це тобі, Котова, не ялти й не курорти...". Виконувала важку фізичну роботу, вирощувала буряки...

Чоловік іноді надсилав посилки, а якось і сам приїхав - одразу й не впізнав красуню-дружину. Від колишньої "пантери чоловічих сердець" лишилася сумна посмішка на змарнілому обличчі.

Олена змінилася настільки, що й сама б себе не впізнавала: була у ватяних штанях, "кухвайці"

Вартовий дивувався: аж не віриться, що такий гарний чоловік приїхав до "зечки". Та він більше й не приїжджав...

Пізніше Олену перевели на легшу роботу - на молочну ферму. Одного разу вона почала там співати. Це почув один з начальників й зацікавився нею. Йому було 25, в той час як Олені - вже за 40. Чоловік закохався. А вона... попросилася перевестися в інше місце, бо розуміла, які проблеми можуть бути від того - і йому, і їй.

В засланні Олену спіткала ще одна біда - її вкусив інфекційний кліщ. Це призвело до ураження центральної нервової системи. Віднялися руки й ноги, хвороба прогресувала. Невідомо, якою була б подальша доля Олени, якби не клопотання Павла Тичини - так несподівано відлунило далеке романтичне кохання. Знаний і впливовий поет посприяв тому, аби Олену Журливу достроково звільнили у 1944 році.

ТИХА ГАВАНЬ

Олена Журлива за часів вчителювання

Із таборів Олена повернулася до Києва - з украй підірваним здоров'ям, самотня, забута чоловіком. Її янголом-охоронцем стала сестра Катерина: постійно опікувалася, підтримувала, чим могла. "Були лікарні Києва, - писала вона. - Потім Харків, Дніпропетровськ і знов Київ. Тичина надсилав гроші для лікування... Але вже нічого не допомагало". Лікар вищої категорії, відомий невропатолог Микита Маньківський зі столичної Жовтневої лікарні, в якій лікувалася Журлива, сказав: "Котова - молода, красива, пише вірші, проте вона вже не підведеться, параліч настане скоро. Уся нервова система уражена".

Окрім хвороби, ситуацію ускладнювало й те, що в Олени після заслання не було паспорту, і коли їй стало трохи легше, вона не могла влаштуватися на роботу. Сестра Катерина згадує, що тоді у них не було грошей ні на одяг, ні на харчі. Вона ходила на базар, купувала кукурудзяне борошно, ліпила з них оладки й продавала. Так і жили. Нарешті у 1946-му році заступник голови Ради народних комісарів Микола Бажан допоміг Журливій повернути паспорт, і вона змогла працювати.

Невдовзі сестри перебралися у Кропивницький (тоді - Кіровоград). Є легенда, що вони обрали місто рандомно - просто тицьнули навмання у карту

Хоча, можливо, переїхали й продумано: тут жила їхня двоюрідна сестра, ще один родич був директором українського театру. Тож сестри мали можливість дивитися вистави. Останні 20 років свого життя Журлива провела в Кропивницькому.

У 1951-1956 роках вона викладала в школі, яка нині називається "Гімназія імені Олени Журливої", сестра ж була там бібліотекаркою. Жили вони на вулиці Фонтанній, згодом перейменованій на честь Олени Журливої. Їхній будинок існує досі.

Спершу Олена не зізнавалася, що вона - та сама Журлива. Але місцеві випадково дізналися, що в Кіровограді живе відома поетеса, почали приходити до неї, допомагати: обклали будинок, привозили дрова. Потім вже й з Києва до неї приїжджали, зокрема Олесь Гончар.

ПІЗНІЙ ЦВІТ

Меморіальна дошка пам'яті Олени Журливої у Кропивницькому

Життя потроху налагоджувалось. Шкода, що Олена не могла скористатися цим на повну - її паралізувало, і так, прикутою до ліжка, провела 16,5 років. Вона майже не могла говорити - сестра нахилялася, щоб її почути. Але навіть у такому стані Олена надиктовувала їй свої вірші.

У 1957 році Журливу реабілітовали - поновили у лавах Спілки письменників України, сприяли виданню її поезій, здебільшого написаних раніше. Так, у 1962 році вийшла збірка "Земля в цвіту", у 1964-му - "Ой літечко, літо".

Друкувалися й книжки для малят: "Хто знає, як рік минає", "Голуби", "На зеленому городі", "Хазяєчка", "У нашої Наталі". Її світлі вірші полюбилися не одному поколінню дітей.

Незважаючи на поневіряння, Олена знаходила у собі сили допомагати іншим: є історія про те, як своїми листами й порадами Журлива буквально повернула до життя Тетянку Постнікову, дівчинку, що важко хворіла і перебувала в глибокій депресії. Вона зуміла передати дитині свою жагу до життя, яка колись допомогла їй. А той заряд вона отримала, може, від великої Лесі Українки, з котрою зустрічалась у юності, ще не знаючи, які випробування доля готує їй самій...

Однак хвороба все-таки перемогла мужню жінку - 10 червня 1971 року Олена Журлива померла

Усе життя Олена несла фатальний тягар власного вигаданого прізвища. Вона багато закохувалася, але не пізнала сімейного щастя, багато писала, але не досягла висот літературної слави. Та найбільшим її болем було втрачене материнство. "Мої думи, мої учні... Все життя я мріяла мати дитину, віддати їй і душу, і серце, але доля розпорядилася інакше", - з гіркотою писала вона.

Понівечена гілка життя Олени Журливої, здавалося, вже ніколи не відродиться. Але ні - її поезія жива й зараз. Щемлива пісня "Мовчи" на слова української поетеси є в репертуарі рок-гурту "СКАЙ" та "Pianoбой": "Мовчи, мовчи, не треба слів старих одноманітних; лякаєш перший срібний спів бажань моїх розквітлих; підстав лице своє вітрам на любощі розкущі; поглянь на небо - зорі там весною прехороші".

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Шапаренко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
журнал "Українки"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Кушнірик

# data[].attributes.attachment_link.title
Олена Журлива: "пантера чоловічих сердець" і поетеса розстріляного відродження - Українки

# data[].attributes.attachment_link.description
Вродлива, щедро обдарована, і все ж - журлива... Ще в юності Олена взяла псевдонім, який визначив її трагічну долю. Або ж відобразив її. Водночас вона жила на повну - була співачкою, поетесою, вчителькою. А ще - femme fatale. Здається, у неї закохувалися всі, хто її бачив, і недаремно вона мала славу "пантери чоловічих сердець".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Студія Тясмин

# data[].attributes.attachment_link.title
Олена Журлива поєднала Смілу і Кропивницький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Композиторка Марина ДОЛГІХ

# data[].attributes.attachment_link.title
Музика Марини Долгіх, вірші Антоніни Корінь "Вишиває мати пісню"

# data[].attributes.attachment_link.title
СКАЙ – Мовчи (слова - Олена Журлива)

# data[].attributes.attachment_link.title
Жінки в історії міста Кропивницький - Олена Журлива

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хто ніколи не бачив і не слухав відому поетесу Антоніну Корінь, нехай пожалкує, сказала заслужений журналіст України Зоя Шматок, яка побувала на зібранні літераторів у Корюківському музеї.
Жаркого липня Антоніна Корінь приїхала з Кропивницького в рідні краї. Зустрічалася з однокласниками, які 55 років тому закінчили Корюківську середню школу № 1. Потім взяла участь у творчій зустрічі з талановитими людьми Корюківщини, яких об'єднує творчий клуб "Перлина", що відбулася у музеї.

"Таких одержимих і талановитих жінок у нас небагато, каже Зоя Степанівна, - до того ж це наша землячка".

Перлинка до перлинки

Спочатку Антоніна Корінь слухала місцевих поетів, прозаїків, композиторів. Щось пробувала писати, та швидко перестала. У кінці призналася: "То я відразу епіграми складала, та потім почала не встигати - заслухалася.

Любові Грищенко адресувала такі слова: "В душі й захват, і боління. В нас із вами - савинське коріння". Про Сергія Жарого написала: "В нього очі молоді й обличчя віку. І любові, й різних див учіться в чоловіка". Віктору Божку знайшла жартівливі слова: "Є давно в мене дружок - просто Бог, а звуть Божок".

Учасник зустрічі Віктор Татарин читав "Падіння яблука" зі своєї нової книги. У Любові Грищенко тепло лунало з вуст: "Я народилася у хаті під стріхою...". Ліричні вірші Сергія Жарого та філософська мудрість Анатолія Хоменка по-своєму торкалися струн душі присутніх.

Віктор Божок розповів, що працює над новою книгою. Нову пісню привезла Ганна Пономаренко й нові чудові вірші теж. Поетичні рядки "Про всіх нас" зачитала Ольга Лантух.

Автор: Учасники зустрічі з Аентоніною Корінь надане Корюківським музеєм

Композитор Яків Коваленко разом з друзями Іваном Погуляєм, Миколою Наумчиком та -, як і належить козакам, зачепили за живе козацькими піснями. Антоніна Корінь не втрималася й пішла обнімати талановитих чоловіків ще й дякувати.

Мелодія - жінці до душі! А вперше цю пісню - обряд зустрічі кубанських козаків, виконав на Кіровоградщині чоловічий академічний козацький хор. І слова, і мелодія підіймають на крила.

Початок творчості

Це вже зараз про Антоніну Корінь говорять: "Знана поетеса, член Національної Спілки письменників України, громадська діячка". А було ж - дівча! Її перші віршовані рядочки народилися в Софіївці на Сновщині, коли їй було всього десять літ (тут вона народилася 1948 року).

Вони вдвох осиротіли - тато, колгоспний бухгалтер Михайло Григорович Мельник, по якому дуже боляче вдарила війна, пішов у вічність. Мама, Валентина Григорівна, сільська скромна вчителька, підіймала своїх діток на ноги сама. Її рідні тут не було. Вона приїхала в Софіївку із Савинок. Тут зустріла свого Михайла. Разом грали на сцені в опері "Наталка Полтавка".

Згодом Антоніна напише: "Мамина вчительська зарплата, город і господарство, на які весь час треба було працювати, - ото й усі наші скромні прибутки. Вінегрет у буфеті в сільському клубі на виборах, ситро на олімпіаді в райцентрі та пончик з повидлом, куплений у привокзальному буфеті - були омріяною розкішшю.

Мамі було ніколи за чоловічою та жіночою роботою віддаватися кухні так, як це могли робити інші жінки. Зате зимові вечори були нашими - книжки, вірші, вишивка, радіо. Вже з'явилась у селі електрика та перший телевізор. І світ ставав усе барвистішим і цікавішим. І я разом з мамою - редактором шкільної та колгоспних газет, писала за неї про це у стінгазеті".

"Пам'ятаю, як у школі ми писали твір про те, ким ми хочемо бути, - згадує з посмішкою Антоніна. - Усі однокласники, за винятком мене, відверто зізналися, що їх приваблює професія геолога. Я ж написала, що хочу бути журналістом.

Геологом ніхто не став, крім Валерія Кореня, мого майбутнього дорогого чоловіка. З мене журналіста не вийшло. Я віддала перевагу бібліотечній справі - закінчила Харківський інститут культури. Але пишу багато".

Не тільки поезія

Антоніні Корінь притаманний неспокій. Працювала бібліографом, методистом, редактором, заступником директора та вченим секретарем у бібліотеках України та Білорусі, в обласних бібліотеках Кіровоградщини та літературно-меморіальному музеї Івана Карпенка-Карого, де трудиться тепер.

На громадських засадах очолювала літературно-мистецький клуб "Євшан", член громадської ради при міськраді. А скільки було відгуків про створене нею жіноче культурологічне товариство "Жменя", де пропагувались культура й література, відбувалися зустрічі-знайомства жіноцтва з талановитими сім'ями.

Не перелічити її виступи перед читачами в пресі, по радіо й телебаченню. Понад 900 публікацій. Багато часу віддає роботі з творчою молоддю, а ще авторка та редактор близько 40 книг земляків.

Перша книжка Антоніни Корінь - лірична поезія "Заворожи мене" побачила світ 1993 року. Потім Тоня почала писати книжечку дитячого гумору "Веселі дрібнички із сімейної скарбнички", взявши в помічники синочка.

Це "Сім нот мінору", "Віку мого день", "Монолог метелика", "За руки по райдузі", дитячі книжки, пісенні збірки, книги публіцистики, "Долинська галактика". Ще ж вона зайнялася українськими перекладами книжок із російської, білоруської, болгарської мов.

З ентузіазмом упорядковувала альманах жіночої поезії та пісні "Зоря материнства". Як не впорядкувати - сама ж мати двох дітей і бабуся двох онуків. Згодом ініціювала видання українсько-болгарського альманаху взаємоперекладів "Подвійна райдуга".

Пишається жінка, що має багато друзів. І до Корюківки прїжджала разом з подругою Зінаїдою Андріяшевською - членом Національної спілки народних майстрів України. Ця жінка -автор 33-х вишиваних рушників. Тонка, ніжна й красива робота. Антоніна разом із Зінаїдою виступали і в Наумівці.

Ще 13 книжок

Антоніна Корінь планує в недалекому майбутньому видати ще 13 книжок. Ці цифри примушують взятися за голову. "Спішу! - Сміється поетеса. Я не знаю, скільки ще мені відміряно жити, рік, десять, чи більше? У сімдесят років відчула величезне бажання писати й писати!

Хистка це грань між смутком і надією, але Антоніна не поступиться - видасть ці книжки. Одну із запланованих "Зри в корінь" - про свій колективний портрет як письменниці вже привезла. В ній і написано, які книги готуються до друку. Залишається лише молитися, аби все Антоніні вдалося.

Читайте нас в Google News. Клац на Підписатися

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антоніна корінь

# data[].attributes.attachment_link.title
Поетеса Антоніна Корінь з Кропивницького зустрілася в Корюківці з місцевими літераторами - Сусіди.City

# data[].attributes.attachment_link.description
Хто ніколи не бачив і не слухав відому поетесу Антоніну Корінь, нехай пожалкує, сказала заслужений журналіст України Зоя Шматок, яка побувала на зібранні літераторів у Корюківському музеї. Жаркого липня Антоніна Корінь приїхала з Кропивницького в рідні краї. Зустрічалася з однокласниками, які 55 років тому закінчили Корюківську середню школу № 1.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жіноча аура Кіровоградщини. Світ поезії А. Корінь. Збірка "Віку мого день".

дослідити життєвий і творчий шлях поетеси, заглибитися у зміст її віршів зі збірки "Віку мого день"; розвивати вміння учнів орієнтуватися у прочитаному й аналізувати ліричні твори; удосконалювати навички виразного читання, пошуково-дослідницької роботи; виховувати духовність, людяність, повагу до високих людських почуттів.

Обладнання: портрет поетеси, збірка віршів "Віку мого день", мультимедійний проектор.

урок літератури рідного краю.

Форма проведення уроку: пошуково-творчий учнівський проект.

Механізм реалізації проекту:

1. Постановка проблеми.

2. Визначення теми, мети проекту.

3. Ознайомлення учнів із суттю проекту та основними етапами його реалізації.

4. Робота з інформаційними засобами.

5. Звіти творчих груп.

Актуальність проекту як навчальної технології: участь у проекті формує в учнів уміння вирішувати проблеми пошуково-дослідницького характеру, що сприяє розвитку особистості.

Епіграф до уроку:

Лірична героїня пані Антоніни -

натура романтична й мрійлива.

Часто живе на грані

реального й уявного світів.

Хід уроку

Вироблення вміння учнів працювати з додатковою літературою, систематизувати матеріал, робити висновки.

Удосконалення вмінь готувати доповіді та виступати з ними перед аудиторією

Розвиток умінь працювати в команді.

Проблемне питання(записане на дошці):

У чому полягає таємничий світ жіночої поезії

кіровоградської поетеси А. Корінь?

Продовжуємо знайомство з творчістю кіровоградських митців. Сьогодні ми поговоримо про світ жіночої поезії рідного краю, і цей урок-портрет присвячується нашій землячці, поетесі, відомій не лише на Кіровоградщині, а й далеко за її межами, Члену Національної спілки письменників України з 2002 року, Антоніні Михайлівні Корінь.

Наші "дослідники" отримали випереджувальне домашнє завдання підготувати матеріал про поетесу, тому пропоную надати їм слово.

Антоніна Михайлівна Корінь (дівоче прізвище Мельник) народилася 6 серпня 1948 року в с. Софіївка Щорського району Чернігівської області. Батько працював бухгалтером у колгоспі, мати вчителювала.

Майбутня поетеса закінчила Софіївську восьмирічку, продовжила навчання у Корюківській середній

школі №1, потім - у Харківському державному інституті культури.

Як склалося подальше життя Антоніни Михайлівни, дізнаємося з перших вуст: "Працювала методистом, бібліографом, заступником директора, редактором у бібліотеках України, шкільною медсестрою і бібліотекарем у Білорусі, ученим секретарем Кіровоградської обласної наукової бібліотеки ім. Д. Чижевського". Більшу частину свого життя, професійного і творчого, провела у Кіровограді, де створила і очолює літоб'єднання "Євшан".

. Друкуватися А Корінь почала з 1963 року. Вірші і статті ввійшли в колективні збірки: "Кроки", "Поезія", "Як звук павутинки", "Віконце", "Самоцвіти", "Євшан", видані у 1980-1990-і роки в Києві, Дніпропетровську, Кіровограді, і сьогодні публікуються в періодичних виданнях цих та інших міст, зокрема Харкова, Черкас, Чернігова.

До восьмої книги поетеси ввійшли нові вірші та окремі, які публікувались у пресі та в збірках "Заворожи мене" (1993), "Сім нот мінору", "Віку мого день", антологіях "Євшан", "Шукаю папороті цвіт" (2000) та "П'яте колесо" (2002), "Зоря материнства" (2005). Теми цих віршів вічні: людина і світ у драматичних, а часом комічних чи трагічних стосунках.

Дев'ята книга А. Корінь "За руки по райдузі" (з підзаголовком "Синусоїда кохання") - ювілейна. Всі дев'ять книг - дев'ять життєвих віх, як дев'ять видимих зірок у сузір'ї Лева, під яким авторка народилась... Ця - вибрана інтимна лірика з чотирьох раніше виданих у Кіровограді збірок поезії: "Заворожи мене" (Літопис любові) - "Степ", 1993; "Сім нот мінору" - "Мавік", 2000; "Віку мого день" (Наївні вірші) - "Степ", 2000; "Монолог метелика" (Лірична азбука життя) - "Мавік", 2007.

Слово вчителя. На сьогодні ви підготували розділи з четвертої збірки поезій А. Корінь "Віку мого день", що вийшла до друку в 2000 році.

Пропоную кожній групі презентувати свою роботу.

(Учні поділені на 5 груп, кожна з яких отримала випереджувальне домашнє завдання: дослідити певний розділ із збірки поезій, проаналізувати його).

I група - "Любов - це початок" (інтимна лірика).

V група - "Крізь відстані й віки"( V розділ - переспіви і переклади).

Тематичні питання для творчих груп:

1. Визначити провідний мотив ліричного твору та його жанр.

2. Дослідити художні засоби, використані автором (лексика, тропи, віршовий розмір тощо).

3. Висловити особисте враження від поезії.

. Презентація роботи творчих груп (на мультимедійному проекторі)

В моє вікно осінній стука дощ,

А я надіюсь - гілочка квітнева.

Попід вікном шумок чужих підошв,

А я хвилююсь, мов попалась в невід.

Бо вперше серце вірить у дзвінок,

Тягар чекання - то найважча мука.

Я жду тебе. Але в моє вікно,

Мов подорожній, дощ-чужинець стука.

Я сама сміялась і тебе смішила, Не бійся. Не зворушу я твій спокій. на двох ромашках вголос ворожила. На берег чуйності удруге не вступлю

Межи людьми.

Птахом злітала над ставом,

Впала ж на землю, як сніп.

В сорок батька не стало...

Пісня ж цвіте в мені...

Останніх баб вивозять із села.

Вивозять діти в місто на вмирання.

Нема кому в селі й вставати зрання,

Бо й "мода" на корів давно пройшла.

Нема ж кому їх гнати на луги,

Нема кому і сіна накосити,

А репродуктор біля магазину

Товкмачить, що "пора віддать борги".

Півдня під магазином хліба жде

Чиясь старенька удова і мати

Та й думає: "Кому ж їх віддавати,

Коли в селі дві пригоршні людей?"

Будь і ти, як листок, що на вітті Не стало в світі білому жучка.

Щоб повніше жилося у світі,

Варто бути й краплиною в морі

Вже біля телеграфа білі котики

Розтоплюють сіяючі жінки.

А я стою, боюся і підходити,

Бо бруньки ті - беззахисні такі.

Торгують ними зверхсучасні діти.

А я у ліс засніжений бреду,

Туди, де пролісок не сміє народитись:

Боїться, що побачать - продадуть.

"Два кольори мої, два кольори"

Вогонь калини - прагну розвести.

Славній моїй Україні, -

В кожному поруху пальців

Ваш дивовижний хист.

Хміль перелаз обніма...

Писанко, мамо-Вкраїно,

Є ти ще чи нема?

Дорогою болю

Скажіть, будь ласка, ще не попадалась

Вам книжка Стуса, Стуса Василя?

Болить у ній і небо, і земля,

Болить дорога в наші темні далі.

Болить земля, посаджена за грати,

Де й ми в неволі - доньки та сини.

Палахкотять в душі ті спомини і сни,

Що не вміщались у тюремні три квадрати...

Ще змалечку привчили нас до бою.

Граніт першоджерел всю юність гризли ми,

Не знаючи, що всі дороги болю

Ведуть в тюрму, та жодна - із тюрми.

За Булатом Окуджавою

Добірне товариство...Ну що його робить?

Пити без потреби? А друзі підливають.

Помирать не страшно. Страшно не жить.

Ось які думки мене перемагають.

Правда, першим це Вольтер сказав і прикро,

Що до нього нині рідко тягнеться рука.

Хоч учили нас, що Захід - нам не приклад,

Та, крім Заходу, не бачу я зразка...

В'єтнамські мотиви

То грядку скопаю,

То щось підлатаю -

І рада-радісінька я.

Люблю самотину,

Хоч маю родину,

І є в мене славна сім'я.

Є сонце, є вітер, -

Для мене це - святці,

Коромислом - райдуга

Поміж двох рік...

Багатство і розкіш

Зрідка мені сняться:

То раз, а то й два на рік.

- Який вірш А. Корінь сподобався вам найбільше? Чому?

Повернімося до проблемного питання, записаного на дошці:

- Так у чому ж полягає таємничий світ жіночої поезії

для високого рівня: визначити індивідуальні особливості стилю А. Корінь.

для достатнього рівня: проаналізувати інші збірки поетеси (1 на вибір).

для середнього рівня: вивчити будь-яку поезію А. Корінь напам'ять.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградщини

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тернавська Тетяна Володимирівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок "Жіноча аура Кіровоградщини. Світ поезії А. Корінь ( зб. "Віку мого день")

# data[].attributes.attachment_link.description
Жіноча аура Кіровоградщини. Світ поезії А. Корінь. Збірка "Віку мого день". дослідити життєвий і творчий шлях поетеси, заглибитися у зміст її віршів зі збірки "Віку мого день"; розвивати вміння учнів орієнтуватися у прочитаному й аналізувати ліричні твори; удосконалювати навички виразного читання, пошуково-дослідницької роботи; виховувати духовність, людяність, повагу до високих людських почуттів.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
бібліотека Олександрівка

# data[].attributes.attachment_link.title
Галактика на ім’я Антоніна Корінь

# data[].attributes.attachment_link.title
АНТОНІНА КОРІНЬ: "У МОЇЙ ДОЛІ ЩАСЛИВО СПІВПАЛИ ДИПЛОМ, ПРОФЕСІЯ І ХОБІ"

# data[].attributes.attachment_link.description
У культурному та літературному житті нашого краю Антоніна Корінь - помітна постать. Без неї важко уявити гуртування літераторів, бардів, фестивалі національних товариств, конкурси красного слова для дорослих та дітей, різноманітні відзначення, ювілеї, виставки, видання антологій, а для когось найдорожчим стало щире слово підтримки досвідченої поетеси у ту мить, коли душа тільки входить у храм Слова й культурної круговерті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Твори поетеси