# data[].attributes.body
Ocàs i fascinació (2024), Eva Baltasar.

Acabo de començar a llegir aquesta novel·la d'una de les noves autores destacades de la literatura catalana. No havia llegir res de la seva trilogia: Permagel, Boulder, Mamut. I de moment m'està encantant. Realitat crua i sense embuts.

# data[].attributes.body
Qui tem la mort? (2019), Nnedi Okorafor.

Una de les novel·les més salvatges i ferotges que he llegit. Em va colpir i enganxar des de les primeres pàgines. Exploració de la maternitat, la tradició i el dolor en una aventura salvatge per una Àfrica futurista i distòpica. Fantasia i crítica social visceral i ensangonada.

# data[].attributes.body
Males companyies (2022), Marina Garcés.

Un assaig sobre la llibertat, i la complexitat d'allò que significa ser lliure. A través de diferents capítols, se'ns convida a dialogar amb personatges de diferents moments històrics (males companyies) que reflexionen sobre la impertinència, la llibertat i la veritat. Una joia per rellegir-ne passatges sovint. I tornar a gaudir de la profunditat del pensament de la Marina.

# data[].attributes.body
La paret (1963), Marlen Haushofer.

Una novel·la molt reivindicada en els darrers anys. L'han comparat amb la versió feminista de Robinson Crusoe, jo la comparo amb Solitud de Caterina Albert.

La protagonista queda aïllada en una casa de muntanya quan per raons desconegudes una paret invisible la separa de la resta del món.

# data[].attributes.body
Solitud (1904-1905), Caterina Albert.

Considerada per alguns estudiosos la millor novel·la de la literatura catalana. En tot cas, una obra a reclamar per la seva vigència, si es fa una lectura en clau feminista. Un viatge contemplatiu al món interior de la Mila, que es troba atrapada i abandonada a la seva sort. El paisatge es converteix en un personatge més, que acompanya la protagonista i s'hi fon fins a encarnar-la.

# data[].attributes.body
Satèl·lits (2019) i Mammalia (2024), Elisenda Solsona.

Nova autora de capçalera. Primer amb el recull de contes fantàstics que tenen lloc una nit on no surt la lluna (Satèl·lits) i després amb Mammalia. Esquinços emocionals que remouen, infàncies robades i trencaments. La sensibilitat d'unes paraules precioses que contrasten amb la duresa de les històries que expliquen.

# data[].attributes.body
Costures (2010), Mireia Calafell.

Les costures intenten unir coses que estan separades sense que es noti, poden ser pedaços de roba, de carn o d'emocions. Encara que de vegades, si s'han separat no és bona idea tornar-les a unir... però cal deixar d'intentar-ho? Un poemari preciós d'una de les meves poetesses de referència. Imperdible!

# data[].attributes.body
Et vaig donar els ulls i vas mirar les tenebres (2023) i Jo canto i la muntanya balla (2019), Irene Solà.

Dos reculls de contes feréstecs amb gust de sotabosc, que comencen a la vora del foc i acaben bosc endins, sota les falgueres més humides.

En un es dona espai a la llum, l'alegria i la fantasia més pura, a l'altre espai a la foscor a les pors i a les energies subtils que operen de nit, quan tothom dorm.

# data[].attributes.body
Mongi i robot (2022), Becky Chambers.

Una novel·la tranquil·la, agradable i delicada, com la cerimònia del te. Com un passeig per una pel·lícula de l'Studio Ghibli, on els robots van marxar cap a terres salvatges per conèixer allò que no havia estat creat per l'home, la natura.

# data[].attributes.body
Vernon Subutex (trilogia 2015-2017), Virginie Despentes.

Una trilogia sobre la vida d'un venedor de discos que ha de tancar la seva botiga, "Revolver", anys noranta. A partir d'aquí, cau en una gran depressió, es tanca a casa i, finalment, ha de buscar els seus antics amics de l'època de rock per a que l'acullin fins a acabar al carrer.

# data[].attributes.body
Recordo quan vaig llegir La plaça del Diamant per primera vegada: era joveneta, i la Colometa em va trasbalsar. Aquella dona petita, perduda entre la guerra i la misèria, em va fer entendre coses que encara no sabia posar en paraules. Llegia amb el diccionari a la mà —a València no dèiem lleixiu—, i cada mot nou era com una porta que s’obria. No he oblidat mai aquell moment en què la Colometa volia fer desaparèixer els fills dins la seva desesperació. Rodoreda em va ensenyar que la literatura pot fer mal, però també pot salvar.

# data[].attributes.body
Excel·lent dramaturga catalana amb gran nombre d'obres teatrals catalanes d'actualitat. S'ha format a Bèlgica i a l'obrador de la Sala Beckett. A l'institut Vallbona d'Anoia estem treballant "Plastilina", i també vàrem representar "Només una vegada", però té una gran varietat d'obres. Ha treballat com a guionista a TV3 i en cinema s'han adaptat obres seves com "Les nenes no haurien de jugar al futbol". https://www.martabuchaca.com/biografia/