# data[].attributes.body
2.     Clasificarea izvoarelor de drept.

Izvoarele dreptului diferă de la un sistem juridic la altul, însă majoritatea sistemelor de drept cunosc o pluralitate de izvoare. Pot fi clasificate din mai multe perspective, clasificări ale izvoarelor fiind realizate de către mai mulți autori de specialitate.

# data[].attributes.body
1.      Noţiunea de izvor de drept.

Izvoarele dreptului reprezintă unul din elementele definitorii ale oricărui sistem de drept. Norma juridică nu poate deveni obligatorie pentru colectivitate dacă nu îmbracă o anumită formă de exprimare.

În sens strict juridic, conceptul de izvor de drept este folosit pentru a arata formele de exprimare a normelor juridice – acte normative, obiceiul juridic, practica judiciară, etc. În general se acceptă că expresia „izvor de drept” este sinonimă cu aceea de „formă de exprimare a dreptului”.

Izvoarele de drept sunt forme concrete de exprimare a normelor juridice care actioneaza in cadrul unui sistem de drept in diferite etape ale evolutiei sale. Astfel, izvoarele de drept sunt modalitatea principala prin care dreptul devine cunoscut de cei al căror comportament il reglează

# data[].attributes.body
Astfel, izvoarele dreptului pot fi clasificate dupa cum urmeaza:

1. Dupa modalitatea de aducere la cunoştinţa publică, pot fi identificate

izvoare scrise si izvoare nescrise. De exemplu, legea si celelalte acte normative cu character de lege, precum si actele normative subordinate legii sunt izvoare scrise iar obiceiul este izvor nescris. Cutuma sau obiceiul este izvor material de drept iar importanta studierii acesteia consta in descrierea modului in care se formeaza dreptul pozitiv si in explicarea specificului unui sistem juridic national.

# data[].attributes.body
2. Dupa modalitatea de instituire sau recunoaştere, identificam izvoare

de drept oficiale si izvoare neoficiale; de exemplu, obiceiul si doctrina sunt izvoare neoficiale, legile si jurisprudenta sunt izvoare oficiale. Notiunea de doctrina semnifica opiniile exprimate de catre specialisti in stiinta juridical, fie teoreticieni, fie practicieni, opiniile avand ca rol informative. Prin jurisprudenta intelegem activitatea de aplicare a dreptului infaptuita de organele judiciare indiferent de locul si rolul pe care il ocupa, prin solutiile ramase definitive.[1]

# data[].attributes.body
3. Din perspectiva caracterului sursei normative, izvoarele se clasifica in

izvoare directe si izvoare indirecte. Izvoare directe sunt actele normative, izvoare indirecte sunt obiceiul si normele elaborate de organizatii nestatale, numindu-se indirecte deoarece trebuie validate de autoritatile de stat competente.

# data[].attributes.body
4. După criteriul raportului dintre conţinut şi formă, putem distinge intre

a)           izvoare materiale ale dreptului ( în sens material ); exprima conditiile vietii economice, sociale, politice, culturale sau ideologice; aceste conditii sau factori dau continut normelor juridice concrete in care se exprima nevoile si exigentele reale ale vietii; desemnează factorii de configurare a dreptului, acel ansamblu de realităţi sociale care influenţează voinţa socială generală exprimată prin norme;

b)           izvoare formale ale dreptului ( în sens formal ) – se refera la modalitatea concreta de exprimare a dreptului, fiind forma exterioara pe care o imbraca acesta, pentru a se impune colectivităţii ( altfel spus, forma pe care o îmbracă dreptul în ansamblul normelor sale ). Forma dreptului este: internă ( vizează cum sau ce exprimă norma juridică ) şi externă ( arată „haina” pe care o îmbracă norma juridică – lege, decret, hotărâre ).

# data[].attributes.body
În doctrină, in opinia majoritară sunt identificate ca izvoare formale ale dreptului:

1.        -  obiceiul juridic,

2.        -  precedentul judiciar şi practica judiciară,

3.        -  actul normativ,

4.        doctrina.

# data[].attributes.body
1.Obiceiul juridic ( cutuma). Obiceiul juridic este considerat cel mai

vechi izvor de drept, reprezentand o regulă de conduită nescrisă care s-a format prin repetarea unei practici în decursul timpului, fiind acceptată cu rang de lege de comunitate.

Obiceiul este rezultatul unei experienţe de viaţă a unei comunităţi, apărând sub forma diferitelor tradiţii, practici care au reprezentat principala modalitate de ordonare a relaţiilor sociale în concordanţă cu interesele comunităţii respective.

Rolul obiceiului juridic ca izvor de drept a fost diferit. În dreptul românesc actual,

obiceiul juridic ( cutuma ) este izvor de drept numai în mod excepţional, atunci când legea trimite expres la obicei.

# data[].attributes.body
2. Precedentul judiciar este o soluţie ( hotărâre ) pronunţată de o

instanţă într-o speţă similară anterioară.  Practica judiciară ( jurisprudenţa ) este formată din totalitatea hotărârilor judecătoreşti pronunţate de către instanţe.

Dreptul contemporan românesc nu acordă jurisprudenţei calitatea de izvor de

drept. In conformitate cu principiul separaţiei puterilor în stat, puterea judecătorească nu are competenta sa creeze legea, deci sa legifereze, avand doar are menirea de a o aplica.

# data[].attributes.body
3. Actul normativ este izvorul de drept realizat de catre organele

puterii publice învestite cu competenţă normativă. Denumirile pe care le poarta actele normative sunt diferite, în funcţie de organul puterii de stat care îl emite. În cadrul actelor normative, locul primordial îl ocupă legea, celelalte acte normative ( decrete, hotărâri şi ordonanţe ale guvernului, ordine ale miniştrilor, etc. ) având o poziţie subordonată faţă de lege, fiind elaborate în vederea executării legilor.

În sens larg, termenul de lege desemnează însuşi dreptul scris, adică totalitatea actelor normativ.

În sens restrâns, legea este acel act normativ care reglementează cele mai importante relaţii sociale şi dispune de forţă juridică superioară celorlalte acte normative, fiind adoptat de puterea legislativă după o procedură riguros reglementată.

# data[].attributes.body
Principalele trăsături ale legii sunt următoarele:

a) numai puterea legislativă este competentă să adopte legi;

b) legea are competenţă de reglementare primară, originară – ea reglementând cele mai importante relaţii sociale, celelalte acte normative întemeindu-se pe lege şi subordonându-se acesteia, având o natură secundă, derivată;

c)legea are întotdeauna caracter normativ, normativitatea legii rezidă în forţa obligatorie şi în caracterul ei general;

d) legea se distinge de celelalte acte normative şi prin procedura specifică de elaborare, a cărei respectare este obligatorie ca o condiţie a validităţii ei.

Procedura de elaborare a legilor cuprinde următoarele etape: iniţiativa legislativă, dezbaterea proiectului de lege, votarea proiectului de lege, promulgarea şi publicarea legii.

# data[].attributes.body
Clasificarea legilor se face în funcţie de mai multe criterii.

Dupa autoritatea lor juridică în sistemul normativ, legile sunt constitutionale, organice si ordinare. Legile constituţionale stabilesc principiile fundamentale pentru viaţa socială şi de stat, organizarea şi funcţionarea ordinii într-un stat. Constituţia este legea fundamentală a unui stat, constituită din norme juridice, învestite cu forţă juridică supremă, şi care reglementează acele relaţii sociale fundamentale care sunt esenţiale pentru instaurarea, menţinerea şi exercitarea puterii. Prin intermediul legilor organice sunt reglemententate cele mai importante domenii ale vieţii sociale şi de stat, având o poziţie distinctă faţă de ierarhia legislativă. Domeniile care fac obiectul reglementării prin legi organice sunt expres prevăzute în Constituţie ( art. 73 alin. 3 ). Legile organice sunt adoptate cu majoritatea absolută a membrilor fiecărei Camere. Legile ordinare reglementează celelalte domenii care nu sunt supuse normării prin legi constituţionale sau organice. Procedura de adoptare a legilor ordinare este diferită de cea a legilor organice, fiind necesar doar votul majorităţii membrilor prezenţi din fiecare Cameră a Parlamentului. În funcţie de domeniul reglementării juridice, distingem între: legi cu caracter civil penal, comercial, financiar, etc.

# data[].attributes.body
O alta clasificare distinge între legile generale si legile speciale. Legile generale reprezintă dreptul comun, iar legile speciale reglementează o situaţie particulară în raport cu legile genrale. În caz de concurs între legea generală şi legea specială se aplică aceasta din urmă.

Parlamentul, prin legi, nu poate reglementa multitudinea de situaţii care apar în

viaţa de zi cu zi a societăţii, astfel încât este necesară o intervenţie normativă şi din partea altor organe de stat.

# data[].attributes.body
Actele normative subordonate legii, trebuie să respecte următoarele cerinţe:

-          nu trebuie să cuprindă dispoziţii contrare celorlalte legi;

-          nu pot reglementa relaţii sociale care sunt supuse normării prin lege;

-          trebuie să se înscrie în limitele competenţei materiale şi teritoriale ale organelor

de stat care le emit,

-          trebuie să fie adoptate în forma şi cu procedura prevăzută pentru fiecare din

ele.

# data[].attributes.body
Actele normative subordonate legii au denumiri şi forme diferite în sistemul de drept al fiecărui stat.

În România, distingem următoarele categorii de acte normative subordonate legii:

1)             decretele – sunt acte ale şefului statului ( Preşedintelui ), au, de regulă, caracter concret, individual. Anumite decrete prezidenţiale au caracter normativ – reglementând anumite situaţii limitativ prevăzute în Constituţie şi legi, precum: declararea mobilizării, instituirea stării de urgenţă, declararea războiului. Semnate de Preşedinte, acestea trebuie contrasemnate de Primul-ministru;

2)             hotărârile cu caracter normativ ale Guvernului – prevăd măsuri de aplicare a legilor în domenii diferite;

3)             Ordonanţele Guvernului – acte de delegare legislativă, fiind emise numai pe baza unei legi de abilitare. Ordonanţa de Urgenţă reprezintă o formă de reglementare specială a Guvenului, ce o poate realiza în cazuri speciale.

4)             ordinele, instrucţiunile miniştrilor şi ale celorlalţi conducători ai organelor centrale ale administraţiei de stat în măsura în care acestea au caracter normativ, fiind adoptate în baza prevederilor exprese ale legii;

5)             actele organelor locale ale administraţiei de stat ( Hotărâri ale Consiliului local, Hotărâri ale Consiliului judeţean, Ordinele Prefectului, Dispoziţiile Primarului ) sunt izvoare de drept dacă au caracter normativ.

# data[].attributes.body
4. Doctrina este alcatuita din analizele, interpretările, opiniile pe care

oamenii de specialitate le dau fenomenului juridic. Doctrina este de fapt chiar ştiinţa dreptului.  Rolul doctrinei este unul teoretico-explicativ, interpretările ştiinţifice venind atât în ajutorul legiuitorului, cât şi a magistratului, în procesul de creare, respectiv aplicare a dreptului. În dreptul românesc actual, doctrina nu are calitatea de izvor de drept.