# data[].attributes.headline
ילדים צריכים ללמוד לא לעבוד ! 

# data[].attributes.subject
ילדים צריכים ללמוד לא לעבוד ! 

# data[].attributes.headline
רק דולר ליום: תעשיית 

# data[].attributes.body
רק דולר ליום: תעשיית הבגדים בבנגלדש

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הקולות נשמעו מתוך הבניין רק ביומיים הראשונים ולמרות שרוב העובדים בבניין היו תופרות, היו אלה בעיקר כמה גברים ששרדו לכודים מתחננים לעזרה. כעבור עוד 48 שעות נשאר כבר רק לחפש גופות בתוך מה שהיה פעם בניין לא מפואר - דחוס במכונות תפירה, בפרבר עני של עיר דלה במדינה שלא פעם מתוארת כאחד המקומות הכי לא נעימים לחיות בהם - בנגלדש.
רוצים לקבל עדכונים נוספים? הצטרפו לחדשות 2 בפייסבוק
לפני חודש, האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של תעשיית הטקסטיל העולמית גבה כאן יותר מ-1,100 קורבנות, והעולם שהתעלם והדחיק בהתחלה הבין לאט לאט שזה לא עוד משהו לטאטא מתחת לשטיח וזה לא נגמר. מהמתפרה החרבה בשכונת סוואר בדאקה, בירת בנגלדש אפשר למשוך חוטים דקים מאוד וארוכים מאוד של אינטרסים, של תאוות בצע, אל כל רחבי הגלובוס ואל כל רשת אופנה - אל חברות הענק הגלובליות שמייצרות את הבגדים שכולנו לובשים. אבל הכל התחיל להיפרם עם הסדקים בקירות.
אסון קריסת הבניין | צילום: רויטרס קצת יותר מדולר ליום עבודה
יום לפני האסון התגלו סדקים בבניין שלא תוכנן להכיל מתפרה, מכונות כבדות גנרטורים ו-3,000 פועלים. מפקחים באו ודרשו לפנות את המקום אבל התופרות ביקשו הוראה ברורה: מי שלא תתייצב מחר למשמרת הבוקר תקבל עונש - שלילת משכורת חודשית. אז הן באו וב-09:00 בבוקר בחילופי המשמרת הבניין קרס. התופרות אגב קיבלו 83 דולרים לחודש, קצת יותר מדולר אחד בלבד ליום עבור עבודתן.

כולנו יודעים שבסין מייצרים היום הכל אבל לא כולם יודעים שתעשיית הטקסטיל העולמית, זאת בניסיון לחסוך עוד סנט ועוד סנט, מייצרת היום קצת פחות יותר בסין והרבה פחות בהודו - הפתיחות של סין והודו על המערב, והביקורת המתוקשרת על "סדנאות היזע" שבהן ילדים תפרו מבוקר עד לילה בתנאי עבדות - שלחה את בעלי המתפרות לוייטנאם, לאינדונזיה ולבנגלדש. כאן, בתחתית החבית, בסוף שרשרת המזון, בנגלדש מייצאת ב-20 מיליארד דולר לשנה בגדים שנמכרים אחר כך בעולם בטריליונים, ומסביבם פוליטיקאים מושחתים ואווירת הג'ונגל שמאפשרת את זה.

חלק ניצלו אחרי ימים | צילום: ap

ומה עושות היצרניות? כך למשל אחרי שריפה גדולה שם לפני חצי שנה בה נהרגו 200 בני אדם, כל חברה עשתה את החשבון שלה. דיסני הענקית החליטה להפסיק לייצר שם את מוצרי הבד שלה, חברות אחרות בחרו להמשיך כאילו כלום והיו שבחרו לזרוק מיליונים כמס שפתיים על בעלי המתפרות, על שיפור הבטיחות והתנאים לעובדים - אבל הכסף נשאר אצל בעלי הבית.
גם הצרכנים שותפים למעגל הניצול
מנהלי הרשתות מצדם יגלגלו את הכדור אלינו: האם הצרכנים מוכנים לשלם עוד כמה דולרים על חולצה שיוצרה בתנאים נאותים? הצרכנים אומרים בסקרים תמיד שכן אבל בפועל מחפשים את החולצה הזולה וכך גם אנו הקונים לוקחים חלק במעגל הניצול והשתיקה. ובכמה כסף קונים את כל הדברים האלה? הטישרט הפשוט מבנגלדש מיוצר בעלות של כ-50 סנט לחולצה - 2 שקלים. הג'ינס המושקע ביותר בסין יעלה הכי הרבה 10 דולרים וכל השאר - תיווך, שיווק, הובלה ושולי רווח שבתיאוריה הם גדולים מאוד.

גם הצרכנים רוצים לשלם פחות | צילום: AP

גם בישראל, שלה אין קשרים עם בנגלדש אפשר למצוא שפע בגדים שמיוצרים שם: הם עוברים דרך מתווכים מאירופה, מסין ומטורקיה. אז נכון שחברות אופנה רבות חתמו על אמנה על בדיקות עצמאיות ומחייבות של תנאי הבטיחות, אבל אין בה זכר לשיפור שכר או לרווח של הפועלים. המהלך הזה במערב התרחש כמה ימים אחרי שכנגד כל הסיכויים נמצאה ניצולה אחת בחיים - 17 יום אחרי הקריסה. היא נלכדה במתחם בו יכלה לנוע מעט, ובמשך 17 ימים שתתה רק בקבוק מים אחד כשאז המחלצים שמעו את הבכי שלה.

# data[].attributes.attachment_link.title
רק דולר ליום: תעשיית הבגדים בבנגלדש

# data[].attributes.attachment_link.description
הקולות נשמעו מתוך הבניין רק ביומיים הראשונים ולמרות שרוב העובדים בבניין היו תופרות, היו אלה בעיקר כמה גברים ששרדו לכודים מתחננים לעזרה. כעבור עוד 48 שעות נשאר כבר רק לחפש גופות בתוך מה שהיה פעם בניין לא מפואר - דחוס במכונות תפירה, בפרבר עני של עיר דלה במדינה שלא פעם מתוארת כאחד המקומות הכי לא נעימים לחיות בהם - בנגלדש.

# data[].attributes.headline
150 מליון יל

# data[].attributes.body
150 מליון ילדים בעולם עובדים בעבודה מסוכנת. למרות הקידמה, מאות מליוני ילדים ברחבי העולם נאלצים לוותר על לימודים ולצאת לעבודה

# data[].attributes.headline
משטרת סין חשפה רשת שח

# data[].attributes.body
משטרת סין חשפה רשת שחטפה ילדים עניים והעסיקה אותם בתנאי עבדות במפעלים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שנחאי. סין הודיעה כי היא חוקרת חשד כי מאות, אולי אפילו אלפי ילדים ממשפחות עניות בדרום מזרח סין, נמכרו לעבדות והועסקו במפעלים בערי החוף המשגשגות. הרשויות במחוז גואנדונג הסמוך להונג קונג, הודיעו כי עד כה חולצו יותר ממאה ילדים ממפעלים בדונגגואן, עיר תעשייה ומרכז של מפעלי צעצועים, טקסטיל ומוצרי אלקטרוניקה ליצוא.

הילדים, רובם בני 13 עד 15, פותו במרמה או נחטפו בידי עובדי סוכנויות תעסוקה באזורים העניים של מחוז סצ'ואן. הם נדרשו לעבוד כ-300 שעות בחודש בתמורה למשכורת זעומה, דיווחו גורמים בממשלה וערוצי התקשורת הממלכתיים. גורמים רשמיים בדרום סין מסרו כי מספר חשודים במעורבות בפרשה נעצרו, וכי כעת נעשים ניסיונות לזהות את הילדים, שלרובם אין תעודות רשמיות.

שערוריית הילדים-עבדים נחשפה בעיתון היוצא לאור בגואנגז'ו, פחות משנה לאחר ששלטונות סין הודיעו על הצלת מאות אנשים, חלקם ילדים, מעבודה בתנאי עבדות בצפון ובמרכז המדינה. "פרשת הילדים-עבדים טיפוסית למדי", אמר הו שינגדו, מרצה לכלכלה ומדיניות חברתית במכון הטכנולוגי של בייג'ין, "כלכלת סין מתפתחת במהירות מדהימה, אולם לעתים קרובות זה מתאפשר על חשבון החוק, זכויות האדם ואיכות הסביבה". לדברי הו, בייג'ין פעלה לשיפור תנאי התעסוקה ברחבי המדינה, אולם הממשלות המחוזיות מעוניינות בשגשוג כלכלי מקומי, ומנסות להשיג כוח עבודה זול. "רוב העובדים באים מאזורים נחשלים, ויש אפילו ילדים שנמכרו על ידי הוריהם, שלא ידעו דבר על תנאי העבודה", אמר.

פרשות הילדים-עבדים מהוות סיבה למבוכה בממשלת סין, שהודיעה בשנים האחרונות על פעילות מוגברת נגד העסקת ילדים והפרת חוקי העבודה. אולם לדברי מומחים, העליות בשכר העבודה, במחירי האנרגיה וחומרי הגלם ולעתים המחסור בכוח אדם, אילצו מפעלים רבים לחפש עובדים זולים, ביניהם גם ילדים.

גם מפעלים המספקים תוצרת לחברות בינלאומיות, בהן רשת חנויות הכלבו "וול-מארט", הואשמו בשנים האחרונות בניצול עבודת ילדים ובהפרת חוקי העבודה המקומיים. התאגידים הגדולים הגבירו את הביקורות במפעלים, אולם הספקים בדרך כלל מיומנים, ויודעים כיצד להסתיר את "סדנאות היזע" ואת העובדים בהן. גורמים רשמיים בדונגגואן אמרו כי החקירה מקיפה וכוללת את כל המפעלים באזור, במטרה לגלות אם מעסיקים בהם ילדים. על פי חוק, צעירים רשאים לעבוד במפעלים לאחר גיל 16.

כתבי העיתון שחשף את הפרשה ביקרו בנפת ליאנגשאן שבמחוז סצ'ואן, שם התחזו למגייסי עובדים. על פי העיתון, עובדי סוכנויות התעסוקה והמגייסים נהגו להעביר את הילדים לדרום, שם היו מוצעים למכירה. באחדים מהמפעלים נבחרו הילדים על פי מבנה גופם. אם, או כאשר קיבלו הילדים שכר, הוא היה שווה ערך לכ-42 סנטים לשעה, פחות משכר המינימום הקבוע בחוק (64 סנטים).
שתי ילדות סיניות שחולצו ממפעל בדונגגואן, שם הוחזקו בתנאי עבדות, בתחילת השבוע. אולצו לעבוד 300 שעות בחודש

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משטרת סין חשפה רשת שחטפה ילדים עניים והעסיקה אותם בתנאי עבדות במפעלים

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ניו יורק טיימס

# data[].attributes.attachment_link.title
משטרת סין חשפה רשת שחטפה ילדים עניים והעסיקה אותם בתנאי עבדות במפעלים

# data[].attributes.attachment_link.description
שנחאי. סין הודיעה כי היא חוקרת חשד כי מאות, אולי אפילו אלפי ילדים ממשפחות עניות בדרום מזרח סין, נמכרו לעבדות והועסקו במפעלים בערי החוף המשגשגות. הרשויות במחוז גואנדונג הסמוך להונג קונג, הודיעו כי עד כה חולצו יותר ממאה ילדים ממפעלים בדונגגואן, עיר תעשייה ומרכז של מפעלי צעצועים, טקסטיל ומוצרי אלקטרוניקה ליצוא.

# data[].attributes.headline
הילדים, בני העדה האת

# data[].attributes.body
הילדים, בני העדה האתיופית ולעתים בני 10, בורחים מבית הספר ועובדים בשוק עבור שכר זעום אם בכלל

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
צילום: ערן גילווארג, עריכה: מיכאל ברגמן, קריינות: לירון בארי

סוחרים ותיקים בשוק העירוני בצפת מעבידים בניגוד לחוק ילדים ובני נוער בני העדה האתיופית בגילאי 10 ומעלה, המתגוררים במרכזי הקליטה בעיר. בתמורה לעבודתם הקשה, "זוכים" הילדים בשכר זעום, או לחילופין בשאריות של ירקות ופירות שנותרו בסוף יום העבודה. לוואלה! חדשות נודע על מספר לא מועט של ילדים ובני נוער המשוטטים ברחובות, בורחים ממסגרות החינוך ומגיעים לעבוד בשוק העירוני המתקיים פעם בשבוע. הכסף המועט משמש עבורם דמי כיס או עזרה בכלכלת הבית.

התופעה המדאיגה חושפת את אוזלת היד של הרשות המקומית ואת היעדר האכיפה נגד אותם סוחרים המעסיקים ילדים בניגוד לחוק. בסוכנות היהודית, האחראית על מרכזי הקליטה, החלו בביקורי פתע של צוות המדריכים על מנת לתפוס "על חם" ילדים ובני נוער העובדים בשוק.

"הם הפכו לפועלים שחורים"

זה קורה בכל יום רביעי: השוק העירוני הנודד בין כמה ערים בצפון, מגיע יחד עם ירקנים וסוחרים שונים אל מרכז העיר בצפת. מאות מתושבי העיר והסביבה התרגלו למראה אותם ילדים צעירים, שהפכו להיות פועלים "זמניים" של הסוחרים, אשר מצאו בהם כוח עבודה זול וקל. הסוחרים לא ממלאים אחר חוק עבודת הנוער, שמעמיד את הגיל המינימלי להעסקה על 15 וקובע תעריפי שכר מינימום.

אותם ילדים ובני נוער מהקהילה האתיופית, הנמצאים בעיצומו של תהליך הקליטה הארוך בארץ, קמים בבוקר כדי להספיק לעלות להסעה שתוביל אותם לבית הספר ולברוח אל השוק העירוני עוד לפני שכולם שמו לב. "הם הפכו לפועלים שחורים", סיפרה אחת המדריכות בכאב. "אנחנו מגיעים לביקורי פתע כדי למשוך אותם בכוח מהשוק, אבל הם חוזרים בחזרה".

לדבריה, הסוחרים מנצלים את תמימותם של הילדים, ואת העבודה כי מדובר בעולים חדשים. "משלמים להם שכר זעום. כואב לי הלב לראות איך מתייחסים אליהם", הוסיפה המדריכה. "מלבד העובדה שאסור להעסיק אותם, הם משלמים להם כמה שקלים לשעה, ושולחים אותם עם שקית ירקות רקובה".

ההורים מתקשים להשתלט על הילדים

בצפת שוכנים שלושה מרכזי קליטה. שניים בשכונת "כנען", ומרכז הקליטה "צה"ל 9" בשכונה דרומית. במרכזים אלה מתגוררים כאלף עולים חדשים במהלך השנתיים הראשונות של תהליך הקליטה בארץ. מרבית הורי הילדים מתקשים ללמוד את השפה העברית, למרות שיעורי האולפן המתקיימים בין כותלי מרכזי הקליטה. בין שאר העיסוקים טרודים העולים החדשים בהליך הגיור המחמיר ובשאר מטלות נוספות אותן הם צריכים למלא בתוך חיי הקהילה.

לדבריה של נציגת הסוכנות היהודית, העולים מאתיופיה זוכים לליווי חברתי וחינוכי של אנשי מקצוע ומתנדבים בכל תחומי החיים. "הסוכנות היהודית מקפידה על שילוב ילדי העולים במערכת החינוך הפורמלית ומעניקה להם מגוון תכניות העשרה וחוגים לאחר שעות הלימודים במרכזי הקליטה עצמם", הסבירה.

אולם בשטח תמונת המצב שונה. "הורי הילדים לא מסוגלים להשתלט על הילדים שבורחים לעבוד בשוק", סיפר יוסי, תושב העיר, שבעבר התגורר במרכז הקליטה. "בכל יום רביעי אני מנסה לדבר עם אותם ילדים, ולהסביר להם שהם פוגעים בעצמם. זה חמור מאוד שהם לא מגיעים לבית הספר, ובמקום זה הולכים לעבוד. ההורים התייאשו מהם".

"בסך הכל רציתי לעזור למשפחה"

בשיחה עם בעלי הדוכנים והסוחרים נראה שהם מתייחסים להעסקה כעזרה ולא כניצול. "הם נטפלים ומתחננים אלינו שנעסיק אותם", סיפר בעל דוכן בשוק. "אני לא רוצה שתצטייר פה תמונה שאנחנו מנצלים אותם. אני מתייחס אליהם מאוד יפה, דואג להם לאכול ושתייה. אפשר גם להסתדר בלעדיהם, אבל כואב לי הלב כשהם מספרים לנו שאין להם מספיק כסף כדי לקנות פיצה". בעל דוכן נוסף הסביר: "לא פעם ניגש אליי אחד מהורי הילדים ושאל אותי אם יש עבודה לבן שלו. אני בסך הכל רציתי לעזור למשפחה. בסוף היום שלחתי עם הילד ירקות ופירות לבית".

תושבי העיר המגיעים לערוך קניות בשוק העירוני כבר התרגלו לאותם ילדים ונערים אתיופים, שהפכו לחלק בלתי נפרד משגרת השוק. אם בתחילה הם עבדו מאחורי הדוכנים, פורקים וטוענים את הסחורה, היום הם גם מסייעים לאותם מבוגרים המתקשים לסחוב את סל הקניות לרכב. "אני לא מבינה על מה המהומה", שאלה בתמיהה אחת מתושבות העיר, המבקרת בשוק לעיתים תכופות. "הם בסך הכול רוצים קצת דמי כיס, במקום לגנוב או לשדוד. הם עובדים קשה מאוד בשביל הכסף".

עורך הדין איציק דסה, מנכ"ל עמותת "טבקה - משפט וצדק לעולי אתיופיה", מגנה בחריפות את העסקת הילדים. "הסוכנות צריכה לטפל ביד נוקשה נגד אותם מעסיקים. אני מניח שמדובר באותן משפחות הנמצאות במצוקה כלכלית, ואינן יכולות להרשות לעצמם למלא את כל דרישותיהם של ילדיהם. כך נוצר מצב בעייתי, בו הילדים יוצאים החוצה כדי לפרנס עצמם". דסה פונה אל הסוחרים ודורש מהם לא להעסיק את הילדים: "אני מגנה את אותם מעסיקים המנצלים את העובדה שמדובר בעולים חדשים. אני רוצה לראות שאותו מעסיק יסתכל לי בעיניים, ויגיד לי שהוא מסכים לכך שהבן שלו יועסק בתנאים כאלה".

"עושים מאמצים להילחם בתופעה"

מהסוכנות היהודית נמסר בתגובה: "הסוכנות רואה בחומרה מקרים של העסקת קטינים בניגוד לחוק ומקרים של העסקת ילדים עולים מאתיופיה בפרט. העסקת ילדים בשוק היא עבירה שיש לגנות אותה בחריפות. אנו עושים מאמצים משולבים להילחם בתופעה וקוראים שוב לגורמים הממונים על פי חוק לפעול באופן מיידי למיגורה. מיד כשנודע לאנשי הסוכנות היהודית על מקרים שבהם מועסקים ילדי עולים בשוק, פעלנו להילחם בתופעה באמצעות פנייה לגורמים הממונים בעיריית צפת, קיום קשר שוטף של צוותי מרכזי הקליטה עם נציגי בתי הספר כדי לוודא את נוכחותם של התלמידים בכיתות, וכן הסברה ויצירת מודעות בקרב הורי הילדים לנושא כדי למנוע הישנותם של מקרים אלה. בנוסף, צוותי מרכזי הקליטה פועלים לבדיקת הנושא מקרוב ומבקרים בשוק באופן תדיר על מנת לוודא שילדים לא מועסקים בו".

מעיריית צפת נמסר בתגובה: "מנהלי מרכזי הקליטה פנו אלינו השבוע בבקשה לסייע להם במיגור התופעה. סמנכ"ל העירייה דאג שתעמוד לרשותם כל העזרה מידי אגף הפיקוח העירוני ומשטרת ישראל אל מול בעלי הדוכנים. עם זאת נדרשת מצד צוותי מרכזי הקליטה פעולה מעמיקה בקרב משפחות העולים, לנוכח התופעה המדאיגה של ילדים קטנים העוזבים את משפחותיהם לפנות בוקר ויורדים אל השוק".

עוד באותו נושא: לפניות לכתב: davidkobi@walla.com
עובדי בורגר ראנץ' הקימו ועד לבני נוער, הגדול בישראל
המדריך למעביד: העסקת בני נוער בחופש הגדול

# data[].attributes.attachment_link.title
ניצול בצפת: מעסיקים ילדים בשוק, משלמים להם בשאריות של פירות - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
צילום: ערן גילווארג, עריכה: מיכאל ברגמן, קריינות: לירון בארי סוחרים ותיקים בשוק העירוני בצפת מעבידים בניגוד לחוק ילדים ובני נוער בני העדה האתיופית בגילאי 10 ומעלה, המתגוררים במרכזי הקליטה בעיר. בתמורה לעבודתם הקשה, "זוכים" הילדים בשכר זעום, או לחילופין בשאריות של ירקות ופירות שנותרו בסוף יום העבודה. לוואלה!

# data[].attributes.headline
ילדים בישראל

# data[].attributes.body
ילדים בישראל אינם מוגנים בפני ניצול כלכלי

# data[].attributes.headline
מבית אומנה בהוד-השרו

# data[].attributes.body
מבית אומנה בהוד-השרון ל"ארץ הילדים העבדים" בפרו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הילדים העבדים בפרו | צילום: בלק מיכאל

"אני מאוד מתרגש. אני מבין שאני עומד להיכנס לבית שלא הייתי בו כמעט 50 שנה", אומר מיכאל בלק. "בארגז החול הזה ביליתי די הרבה עם מכוניות שאבא שלי היה מביא מדי פעם בביקורים בלתי צפויים, שלא ידעתי גם מתי הביקור הבא. זו הייתה הפינה שגברת שטראוס הייתה מושיבה את הילדים על ברכיה, חושפת את האחוריים ומכה".

גבר בן 57 חוזר בפעם הראשונה לבית ילדותו. אין לו מכאן זכרונות טובים, רק שק אפל וגדול של עצב עמוק וטראומה אחת שלא חלפה מעולם. "אני לא זוכר, לא זוכר חום וליטוף, או משהו שקיבלתי
שהייתי צריך מבחינה רגשית, רק מכות ויחס קשה", הוא מספר. "אני חושב שזו הייתה הדרך שלה לנהל, כי בצורה כזאת הכול היה תחת שליטה, היא יכלה לשלוט בילדים. זה היה בצורה של פחד".

בראשית שנות המדינה הוקמו בחשאי במקומות שונים בתי אומנה לטיפול בילדים שנפלטו ממשפחות
בעייתיות, בעיקר כאלה שהוריהם התגרשו. הנכס היקר נמסר בידיהם של ניצולי שואה, חשוכי ילדים.בדרך כלל יהודים יוצאי גרמניה, שקיבלו את הילדים לטיפול בביתם הפרטי. העניין הזה לא פורסם מעולם,
ולא במקרה.
"מכות, השפלות וחדר חושך"
תמונה מהילדות

גרטה שטראוס חמקה מגרמניה של אדולף היטלר בסוף שנות השלושים. כל בני משפחתה נספו שם. היא הגיעה לכאן, אישה חשוכת ילדים, מרה וקשה, שלא ידעה רוך וחמלה, ושאיש לא הכשיר אותה מעולם לטפל בילדים. הם ידעו אצלה מכות והשפלות. הם הפקידו בידיה את ילדותם ולא קיבלו אותה בחזרה. מיכאל היה שם חמש שנים תמימות - מגיל 6 עד 11.

"יום אחד לא התחשק לי ללכת לעשות את הקניות", הוא נזכר. "ואז אמרתי: לא, גברת שטראוס,
תתני למישהו אחר, ילד אחר היום ללכת, אז היא אומרת לי: בוא הנה!. אמרתי: לא, אני לא רוצה לבוא.למה אתה לא רוצה לבוא? אני יודע, אם אני אבוא תרביצי לי. לא, אני לא ארביץ לך.
את לא תרביצי לי? לא. אני בא אליה, וטראח! הורידה לי סטירה מצלצלת".

במרחק חמישים שנה ועשרת אלפים ק"מ מהבית בהוד השרון, ילדים פרואנים חיים בעיר שאין בה רחובות, רק הררי זבל. אלפי ילדים שאוכלים זבל ונושמים זבל. ילדים ללא ילדות. "בשנות התשעים התחלתי לנדוד בעולם עבור הטלוויזיה ההולנדית", מספר בלק. "הייתי בהרבה מדינות בעולם השלישי,אפריקה, בהרבה ארצות במזרח הרחוק, בנגלדש. אתה לא יכול להתעלם ממצב של ילדים
שאתה רואה. פשוט זוועה.והתחלתי לצלם כי זה נגע בי".

"ממש רק לפני חמש-שש שנים נפל לי האסימון", מוסיף בלק. "הבנתי שבעצם כשאני מצלם את הילדים האלה, אז פתאום הבנתי שאני מסתכל במראה של איך שאני הייתי".
מצלם את הילדים שאוכלים מהזבל
לפני מספר ימים חזר מיכאל מחודש ימים של צילומי ילדים בפרו. מאז הוא לא ישן בלילה, ולא מפסיק לדבר על הילדים האלה, שפגש וצילם שם. החוויות שעבר שם חדרו ללבו, ובאופן כמעט בלתי נתפס החזירו אותו לילדות העצובה שלו. "הנה התמונה של הילד שאוכל מהזבל", הוא מצביע.

החודש המטלטל בפרו שכנע את מיכאל לחזור לבית, אליו לא העז להיכנס בכל השנים האלה. הוא קובע להיפגש כאן עם חבר לצרה, צביקה קמין. חמישים שנה הם לא ראו איש את רעהו, אבל יש להם עניין אחד, כואב ולא פתור, שהם רוצים לדבר עליו.

"היה אסור לך לשמוח יותר מדי והיה אסור לך לצעוק יותר מדי", מספר צביקה". "כל התגובות של ילדים,
כל המשחקים של ילדים, באיזשהו מקום זה נחתך במקומות האלה. "אם עשית משהו שהוא לא היה בסדר, זה היה מכות. היו פינות או איזה חדר חשוך שהיו מכניסים אותנו לשם".

בשיאו של הביקור בפרו מגיע מיכאל לעיר המכרות סרו לונאר, 5000 מטר מעל פני הים. זה מקום שאיש ממנו חי עוד לא חזר. אפילו משטרת פרו גורשה מכאן בירי, כששוטריה ניסו להתקרב. בתוך המקום הזה כלואים 30 אלף בני אדם, ובהם 4000 ילדים בתנאי עבדות מחפירים, המזכירים את ימיה האפלים ביותר של ההיסטוריה.
הילדים שאיבדו את ילדותם
ילדים, החל מגיל ארבע, כורים זהב בידיים 12 ו-15 שעות ביממה. בתנאי מזג אוויר קשים, בתנאי בריאות ירודים. על גני ילדים ובתי ספר אין כמעט מה לדבר כאן. לכאורה אין שום קו אמיתי שמחבר בין סרו לונאר להוד השרון, ואפשר גם לומר שניסיון להשוות הוא מוגזם, ואולי אפילו הזוי, אבל בעיניו של מיכאל יש קו ברור אחד שמקשר בינו לבין הילדים האלה.

הם, ממש כמותו, איבדו את ילדותם. איבדו את מה שאמור היה להיות התקופה היפה והתמימה בחייהם. "אני בסך הכול צלם", הוא מצטנע. "מה שאני יכול לעשות זה מבחינה ויזואלית להביא תמונות מקצוות העולם, להראות לאנשים שחיים בצורה אחרת איך הילדים האלה חיים, בתקווה שאפילו ילד אחד,
יהיו לו חיים יותר טובים בגלל זה".

# data[].attributes.attachment_link.title
חדר החושך של הגברת שטראוס

# data[].attributes.attachment_link.description
הילדים העבדים בפרו | צילום: בלק מיכאל "אני מאוד מתרגש. אני מבין שאני עומד להיכנס לבית שלא הייתי בו כמעט 50 שנה", אומר מיכאל בלק. "בארגז החול הזה ביליתי די הרבה עם מכוניות שאבא שלי היה מביא מדי פעם בביקורים בלתי צפויים, שלא ידעתי גם מתי הביקור הבא.

# data[].attributes.headline
ההורים חייבים כסף וה

# data[].attributes.body
ההורים חייבים כסף והילדים נשלחים לעבוד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עבדות בת זמננו: עבדות ילדים בהודו 25 במרץ 2015

אחד ההבדלים המרכזיים בין העבדות בעבר לבין העבדות בת זמננו הוא מחיר הרכישה של עבד. מחירו של אדם בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי היה 40,000 דולרים בקירוב. כתוצאה מעליה באוכלוסיית העולם, המחיר הממוצע של רכישת אדם לעבדות בזמננו הוא כ- 90 דולר.

עבדות-חוב היא השימוש בעבדות כאמצעי לתשלום חובות. בהודו, עוני קיצוני דוחף הורים למכור את ילדיהם לעבדות-חוב. קרוב ל- 350,000 ילדים מצויים בעבדות חוב ועובדים בתעשיית המשי בהודו. הפקעות הבוגרות הופכות לחוט משי בתהליך של פיתול וליפוף. הילדים מועסקים בבישול הפקעות, איסוף תולעים מתות, ושזירת הסיבים לחוט. בעל המפעל מחזיק את רישום החוב. ההורים והילדים אינם יודעים קרוא וכתוב ומחוייבים לקבל את קביעתו של בעל המפעל בנוגע למועד פרעון החוב. הילדים משועבדים במשך שנים רבות, בתמורה לסכומים פעוטים במונחים מערביים.

שלושה ילדים הודים מספרים את סיפורם:

הוריו של פ' קאטארמאן שלחו אותו לעבודה כשהיה בן 6 כדי לשלם חוב בסך 3,000 ראנד (כ- 63 דולרים), סכום שלוו כדי לממן את חתונת אחותו. הוא עבד במשך 6 שנים בתעשיית המשי: תנאי העבודה היו קשים... כשלקח לנו זמן רב מידי לבצע משימה, או כשהחוט נקרע, הרביצו לנו... לא קיבלנו הפסקת אוכל. אכלנו תוך כדי עבודה. שילמנו 2.5 ראנד (כ- 0.50 סנט) עבור ארוחה. את התשלום על הארוחות ניכו מהשכר שלנו".

ס' יארמה, בת 11 מספרת: לפני שהגעתי לכאן הלכתי לבית ספר, אבל אחרי שנה הייתי צריכה לעזוב. אחותי היתה חולה. לקחנו אותה לבית החולים, ושם הרופא ביקש הרבה כסף. ההורים שלי מכרו אותי לעבודה בתמורה להלוואה בסך 1,700 ראנד (כ- 35 דולרים). הייתי בת 7. עבדתי בפתיחת הפקעות. לא אהבתי את העבודה, אבל ההורים שלי הכריחו אותי לעבוד. הם אמרו שאני לא יכולה ללכת לבית ספר, אלא חייבת לעבוד... בשעה 4 לפנות בוקר התעוררתי כדי לעבוד. חזרתי הביתה רק פעם בשבוע. ישנתי במפעל ביחד עם עוד 2-3 ילדים. הכנו שם את האוכל וישנו בין המכונות. בעל המפעל סיפק לנו אורז, והוריד את מחיר האורז מהשכר שלנו. אם עשיתי טעות, אם חתחתי את החוט, הוא היכה אותי. לפעמים הוא דיבר אלי בגסות, ואז נתן לי עוד עבודה.

ג' מיאקלאי, בן 10 מספר: עבדתי במפעל המשי. עבדתי [בפיתול] החוט ולפעמים בניקיון. כשהתחלתי לעבוד, הילדים הגדולים יותר לימדו אותי את העבודה. התחלתי לעבוד כשהייתי בן 7... השכר שלי שולם ישירות להורים שלי, אני לא יודע כמה שילמו לי... רציתי לשחק עם ילדים, הייתי עצוב. ראיתי את הילדים של השכנים הולכים לבית ספר, וחשבתי "מה אני עושה פה?" לפעמים חשבתי לברוח. פעם ברחתי וחזרתי אל הבית שלי. הבעלים של המפעל בא אל ההורים שלי, והם שיכנעו אותי לא לעזוב בלי רשותם. חזרתי למפעל עם הבעלים"
READ THIS POST IN ENGLISH
סיפורם של הילדים נלקח מכאן

התמונה מתוך מאמר ב" פרונטליין". הצלם: S. Thanthoni

# data[].attributes.attachment_link.title
עבדות בת זמננו: עבדות ילדים בהודו

# data[].attributes.attachment_link.description
אחד ההבדלים המרכזיים בין העבדות בעבר לבין העבדות בת זמננו הוא מחיר הרכישה של עבד. מחירו של אדם בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי היה 40,000 דולרים בקירוב. כתוצאה מעליה באוכלוסיית העולם, המחיר הממוצע של רכישת אדם לעבדות בזמננו הוא כ- 90 דולר. עבדות-חוב היא השימוש בעבדות כאמצעי לתשלום חובות.

# data[].attributes.headline
מה בעצם רע כלכך בעבו

# data[].attributes.body
מה בעצם רע כלכך בעבודת ילדים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שוודיה סוערת. שוודיה זועמת. ספר חדש בשם "Modeslavar" (נסו לנחש לבד מה פירוש השם) חושף כי רשת האופנה השוודית H&M משתמשת בתוצרים של עבודת ילדים. לפי הכותבים, מואה קרנסטרנד וטוביאס אנדרסון אקרבלום, לרשת האופנה חוזים עם שני מפעלים במיאנמר המעסיקים נערים בני 14 במשך 12 שעות ביממה, תמורת פחות מ-3$ ביום. מזעזע.

למעשה שעות העבודה הארוכות האלה מהוות הפרה הן של החוק במיאנמר הן של חוקת ארגון העבודה הבינלאומי, אבל זה לא מפריע לעובדים הצעירים בכל זאת לעבוד זמן כה רב. בין השאר נעשה גם שימוש בתעודות זיהוי מזויפות כדי לאפשר את עקיפת חוקי העבודה המגבילים צעירים מלעבוד יותר מ-4 שעות ביום.

הנה כי כן, על גבם של עבדי האופנה במיאנמר (טוב נו, גיליתי לכם את פירוש שם הספר) אתם רוכשים חולצות אופנתיות זולות. הספר, יש להניח, יוביל לחרם צרכנים על הרשת, ואולי לביטול החוזים עם אותם מפעלים או הקשחת הפיקוח על העסקת ילדים שם. וזה יהיה, כמובן, צעד קטן בדרך לעולם טוב יותר עם פחות עבודת ילדים ויותר אושר לכולם.

או שלא?

הבה נחצה את האוקיינוס אל ארצות הברית של אמריקה ונחזור בזמן לשנת 1993, אז העביר הסנאטור הדמוקרטי טום הארקין חוק האוסר יבוא מוצרים ממדינות שבהן חלה העסקת ילדים. התוצאה? החוק נחל הצלחה מסחררת, ו-50,000 ילדים הפסיקו לעבוד בחברות הטקסטיל בבנגלדש.

הנה ראיה טובה שחרמות וצעדים חריפים עוזרים למיגור רעות חולות.

כלומר, לא בדיוק.

מחלקת העבודה של ארה"ב קצת ציננה את ההתלהבות ואמרה ש"בדרך כלל סבורים שרובם מצאו עבודה במפעלי טקסטיל אחרים, בסדנאות טקסטיל קטנות יותר ולא רשומות או בסקטורים אחרים". ואלה המילים היפות. האמת היא, כפי שדיווח ארגון אוקספם, והדבר נאמר גם ב דו"ח יוניצ"ף לשנת 1997, רוב הילדים מצאו משרות גרועות יותר, ורבים מהם מצאו את עצמם במעגל הזנות. הילדים אכן הפסיקו לעבוד בעבודות קשות; הם קיבלו עבודות רעות בהרבה.

החלופה גרועה יותר

כשאנחנו חושבים על עבודת ילדים אנחנו חושבים על כך תוך שימוש בעולם הדימויים שלנו, שבו ילד שאינו עובד הולך לבית הספר ומשכיל, או נמצא עם אבא ואמא בבית. במציאות הקשה של מדינות המזרח הרחוק, אם המשפחה של ילד שלחה אותו לעבוד זה ככל הנראה לא מתוך התעללות בו אלא מתוך המצוקה הקשה שבה שרויה המשפחה. לאסור עליו לעבוד לא יצמצם את המצוקה אלא יגדיל אותה; הילד לא יישלח לבית ספר אלא יעבוד קשה בחקלאות או בעבודות אחרות שאינן הולכות לייצוא, או ייאלץ למכור את גופו.

בניגוד למה שאנחנו אוהבים לחשוב, עבודת ילדים אינה "רוע מוחלט" שיש לאסור ולא משנות התוצאות; היא רע יחסי, ואם בני אדם בוחרים בה - וגם הבנגלדשים אוהבים את ילדיהם כמונו - הם עושים זאת פשוט כי החלופות האחרות גרועות עוד יותר.

נחזור רגע לספר השוודי החדש. נאמר בו שילדים מגיעים לעבודה עם תעודות זהות מזויפות. למה הם טורחים כל כך - עד כדי זיוף תעודות זהות - כדי לעשות דבר רע כל כך? אם עבודת ילדים היא "ניצול", היית מצפה שהם יגידו תודה רבה על שאסרו עליהם לעבוד, וילכו לבית הספר, לא שהם יזייפו תעודות זהות כדי להסתנן לעבודה במפעל.

תאמרו: הילדים עצמם כן מנוצלים, אלא שמי שמנצל אותם זה ההורים שלהם, שמתעללים בהם כדי שיהיה להם יותר כסף. וכאן נשאלות שתי שאלות: האחת, מה גורם להורים במיאנמר לשנוא את ילדיהם יותר מהורים בשוודיה? האם זו גנטיקה, חינוך קלוקל של ההורים, אתוס תרבותי גרוע שיש לשנות, או שמא פשוט מצב כלכלי שונה בתכלית, שהופך את עבודת הילדים לדבר טוב יחסית מהחלופה, שהיא רעב ודלות מחפירים של כל המשפחה?

והשאלה השנייה היא כזו: נניח לרגע שאכן מדובר בהתעללות נטו של מיליוני ההורים המרושעים במזרח הרחוק (בכל זאת, צבע העור שלהם שונה משלנו, אז הם בטח נחותים מאתנו). אנחנו, לו היינו במקומם, לא היינו עושים כמותם. היינו מתקיימים על כיכר לחם לחודש ובטטה אחת בחצי שנה, ובלבד שהילד שלנו לא ילך לעבודה. לבית הספר כנראה הוא לא ילך (אין לנו כסף לזה) אז הוא סתם ישב בבית, אבל העיקר שהוא לא יעבוד חלילה. כי עבודת ילדים זה רע. נקודה.

ובכן, נניח שהילדים אכן מנוצלים ושמבחינה "אובייקטיבית" נכון היה שכל הילדים הללו לא יעבדו. האם חרם על חברה שמעסיקה ילדים יעבוד לכיוון המטרות שנראות לנו מוצדקות?

כמו שראינו, לא ממש. גם אם שיקול דעתם של ההורים הללו נראה לנו משום מה קלוקל ומרושע, שום דבר בשיקול הדעת הזה לא ישתנה בעקבות החרם. הם עדיין יעדיפו לשלוח את הילדים לעבוד כדי לחיות בעוני קצת פחות מחפיר. אלא שהפעם סדנת העבודה לא תתן להם לעבוד שם. אז הם יזייפו תעודות זהות, או ילכו לסדנת עבודה לא מפוקחת וגרועה יותר, או אפילו ישלחו את הילדים לזנות, הכול כדי שיהיה למשפחה איך להתפרנס. מה הם לא יעשו? הם לא יעשו את מה שאנחנו מצפים מהם לעשות, וזה לשלוח את הילדים לבית הספר בזמן שהמשפחה גוועת ברעב.

אבל אלה לא כל התוצאות של איסורים כאלה. המצב השכיח הוא שבמדינות העולם השלישי אכיפת החקיקה נגד עבודת ילדים אינה אפקטיבית, ולמעשה הגבלת גילאי העבודה במדינות המתפתחות לא הובילה לירידה בכמות הילדים העובדים או עלייה בהשתתפות בבתי הספר; אבל, כפי שהצביע קאושיק באסו, מצבם של הילדים מורע עוד יותר בעקבות החקיקה. הא כיצד? איסורים נגד העסקת ילדים יוצרים עלות נוספת על המעסיקים; קנסות, עונשים, ותשומות שמושקעות בניסיונות להתחמק מהפיקוח. כל זה מוביל לכך שהילדים עדיין מועסקים (יש לכך ביקוש משני הצדדים וכאמור הפיקוח אינו הרמטי), רק שהשכר שלהם נמוך יותר. ומה קורה כאשר השכר נמוך יותר? המשפחה ששלחה את הילד הגדול צריכה כעת לשלוח עוד ילד לעבודה, כדי להמשיך להתפרנס. ואכן, מ מחקר שנעשה לגבי החקיקה האוסרת עבודת ילדים בהודו ב-1986 התברר שאחוזי התעסוקה של ילדים עלו בעקבות החקיקה, ולא ירדו; ודבר זה בא במקביל לירידה של כ-4% בשכר הילדים באותו זמן.

הפתרון: צמיחה

מה, אם כן, יכול לעזור לצמצום עבודת הילדים? בשביל זה צריך רק להעיף מבט על הגרף דלהלן, המראה היכן יש עבודת ילדים והיכן אין:

במדינות הנמצאות בשני החמישונים העליונים של הכנסה לנפש אין כמעט עבודת ילדים; רוב עבודת הילדים נמצאת במדינות העניות ביותר. האם המדינות עניות יותר משום שיש בהן יותר ילדים עובדים או שמא, כמו שההיגיון מכתיב, הסיבתיות הפוכה - יש יותר ילדים עובדים משום שהמדינות עניות יותר, ולכן גם הילדים נאלצים לעבוד?

מהי הדרך החוצה מעבודת הילדים? לא דרך חוקי עבודה; חוקי עבודה כבר קיימים ברוב המדינות המתפתחות, וכמו שראינו הם רק מרעים את המצב. הדרך החוצה היא אותה דרך שבה עברו מדינות המערב - תיעוש, התפתחות כלכלית, וכן הלאה; כל זה יוביל למצב שבו אנשים ירוויחו יותר ולכן פחות יצטרכו לשלוח את הילדים שלהם לעבוד. חרמות על עבודת ילדים עושים את המצב גרוע יותר, משום שהם דוחפים אנשים עניים לעוני מרוד יותר. למעשה, דווקא "סדנאות היזע" המושמצות הן-הן הדרך הטובה ביותר לצאת מן העוני המחפיר של חיי הכפר המאוד-לא-פסטורליים במדינות העולם השלישי, וחברות המעסיקות ילדים עושות את השירות ההומניטרי הטוב ביותר בדרך לחילוצן של משפחותיהם ממעגל העוני. או בקיצור: אתם רוצים לדאוג לילדים בעולם השלישי? קנו רק מחברות שמייצרות מוצרים על ידי עבודת ילדים, והחרימו כל מי שתורם בטיפשותו ליותר עבודת ילדים על ידי חרמות וחקיקה מזיקה. מוזר? אולי. אבל הנתונים וההיגיון מדברים בעד עצמם.

# data[].attributes.attachment_link.title
חקיקה נגד עבודת ילדים פוגעת בילדים // הלל גרשוני

# data[].attributes.attachment_link.description
שוודיה סוערת. שוודיה זועמת. ספר חדש בשם "Modeslavar" (נסו לנחש לבד מה פירוש השם) חושף כי רשת האופנה השוודית H&M משתמשת בתוצרים של עבודת ילדים. לפי הכותבים, מואה קרנסטרנד וטוביאס אנדרסון אקרבלום, לרשת האופנה חוזים עם שני מפעלים במיאנמר המעסיקים נערים בני 14 במשך 12 שעות ביממה, תמורת פחות מ-3$ ביום.

# data[].attributes.headline
כ-250 מיליון ילדים ב

# data[].attributes.body
כ-250 מיליון ילדים בגילאים חמש עד 14 עובדים

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
איך באו לעולם דמויות הגמדים באגדת שלגייה? לפי מחקר שבדק את שורשי האגדה, הגמדים הם גלגולם של ילדים שעבדו במאות הקודמות במכרות פחם באירופה. כדי שילדי האצולה האירופית יוכלו לשמוע את אגדת שלגייה לפני השינה בלי להתעורר מאוחר יותר מסיוטי לילה, שוכתבו הילדים בני גילם לננסים רגישים ואלטרואיסטיים, שרואים בעבודת הכרייה את שורש קיומם ונהנים בה מכל רגע.

ארגון העבודה הבינלאומי מעריך שכ-250 מיליון ילדים בגילאים חמש עד 14 עובדים היום במדינות הבלתי מתועשות. לפחות 120 מיליון מהם עובדים במה שאי אפשר לתרגם אלא כ"משרה מלאה". 61% מהם נמצאים באסיה, 32% באפריקה והשאר בדרום אמריקה. במקרה הטוב, ילדים עוזרים במשק הבית או בחווה. במקרים גרועים יותר הם חשופים למחלות, לא זוכים לחינוך או לילדות נורמלית, כולאים אותם בסדנאות יזע או קושרים אותם למכונות שעמן הם עובדים כדי שלא יברחו.

למיליונים האלה, קצתם לא יותר גבוהים מהעציץ הגדול בכניסה לביתכם, יש כל מיני יתרונות בהשוואה לעובד מבוגר: הם נפלאים לטוויית שטיחים כי הידיים שלהם קטנות; הם פנטסטיים לעבודה במכרות, כי רק הם יכולים להידחק אל המחילות הצרות ביותר; הם נהדרים לעבודה על עצים, כי הם זריזים יותר וקלים יותר; הם מוכשרים לאיסוף אשפה, כי הם מגיעים לפינות הכי בלתי אפשריות; הם מעולים בתור שכירי חרב, כי הם תלויים יותר במבוגרים והמוח שלהם נשטף טוב יותר; הם חלומיים בתור עובדי מין, כי כולנו למדנו לחפש את הסחורה הכי טרייה.

* וכשתנסו לספר את זה לצעירים של היום, הם פשוט לא יאמינו לכם.

# data[].attributes.attachment_link.title
עבודת ילדים - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
איך באו לעולם דמויות הגמדים באגדת שלגייה? לפי מחקר שבדק את שורשי האגדה, הגמדים הם גלגולם של ילדים שעבדו במאות הקודמות במכרות פחם באירופה. כדי שילדי האצולה האירופית יוכלו לשמוע את אגדת שלגייה לפני השינה בלי להתעורר מאוחר יותר מסיוטי לילה, שוכתבו הילדים בני גילם לננסים רגישים ואלטרואיסטיים, שרואים בעבודת הכרייה את שורש קיומם ונהנים בה מכל רגע.

# data[].attributes.headline
עבדות מודרני

# data[].attributes.body
עבדות מודרנית: מאות ילדים חולצו ממפעלים