# data[].attributes.headline
Дослідницьке завдання (10 балів) 16.12.2019

# data[].attributes.subject
Дослідницьке завдання (10 балів) 16.12.2019

# data[].attributes.body
Поділіться на 6-8 малих груп.

Зробіть селфі своєї мал. групи і розмістіть його на   на цьому Padlet https://padlet.com/spinno85/8sw4sm8zrw5c

Додайте сюди ж поіменний список своєї малої групи.

В кожній малій групі самостійно дослідіть передумови поділу християнства на східне та західне , враховуючи зміни в:

- територіях / географічного розташування

- мови

- ментальності

- політичній ситуації

- церковному устрою

- взаємовідносинах між Церквою і державою

- розвитку богослов'я.

Тут, зокрема, назвіть найвидатніших 4-х Отців Цекрви із Заходу й ії Сходу та основні напрямки їхнього богослов'я

- вченні про Церкву

- богословському баченні природи людини і шляхів для її спасіння

Свої відповіді пропрацюйте в малих групах і розмістіть їх у вигляді коротких тез на Padlet

# data[].attributes.headline
Єлізаров Юрій, Оріховський Ярослав, Буць Юрій, Мунжов Богдан, Швагла Олександр, Кузмінський Орест, Семчишин Андрій

# data[].attributes.subject
Єлізаров Юрій, Оріховський Ярослав, Буць Юрій, Мунжов Богдан, Швагла Олександр, Кузмінський Орест, Семчишин Андрій

# data[].attributes.body
Передумови розколу:
1. Римський єпископ вважав себе покликаним дбати про мир у всьому світі та про добробут святих Божих церков.
2. Заснування Константинопільської архієпископії
3. ІІ вселенський Собор. Після якого почалася боротьба між Константинопільським архієпископом і Олександрійським папою, яка закінчилася перемогою Константинопольського єпископа на ІV Вселенському соборі.
4. Константинопіль почали називати 2 Римом.
5. В Римі сформувалося розуміння папства як особливих встановлених Богом прав Римського архієпископа у  всій Вселеньскій Церкві.
6. 9 століття у Римькій церкві сформувався догмат про безпомилковість папи у справах віри та моралі
7. Вже в IX ст. відбувалася гостра богословська полеміка між західним та східним духівництвом, яка закінчилася розривом відносин між римським папою і константинопольським патріархом.
8. Остаточний розрив відбувся у 1054 р., коли папа і патріарх взаємно відлучили один одного від церкви і оголосили анафему. Після цього римська церква почала називатися католицькою (від грецької "вселенський, всеохоплюючий"), а константинопольська та олександрійська, антиохійська і єрусалимська, які підтримували її, ортодоксальними. Православ'я — одне з відгалужень християнства, що дістало оформлення після розколу церкви в 1054 р. на Східну та Західну.
На відміну від католицизму православ'я не має єдиного церковного центру, що об'єднував би віруючих у масштабі планети. Історично склалося так, що перші християнські центри, котрі в майбутньому перебрали контроль над діяльністю віруючих на значних територіях, формувалися як самостійні церковні утворення. Згодом, з розпадом Римської імперії, такі центри визначилися в Александрії, Антіохії, Константинополі та Єрусалимі. Відцентрові сили, що діяли у Візантії, прискорили ослаблення, взаємозалежності між вказаними територіями.
Католицизм поширений переважно в Західній (Франція, Бельгія, Італія, Португалія) та Східній (Польща, Чехія, Словаччина, Угорщина, Литва, частково Латвія і західні області України) Європі, у переважній більшості країн Південної Америки; його сповідує майже половина віруючих Північної Америки. В Азії, Африці також є католики, але вплив католицизму тут незначний.
Зміни:
1. Мовна:
На заході молилися латинською, а на сході більшість молилися грецькою. У цьому і виникла велика відмінність.
2: Церковний устрій:
Для католицизму притаманна певна гнучкість, схильність до пристосування до соціального оточення. Православ'я міцно тримається догматичної закостенілості, що спирається на визнання тільки Нікео-Константинопольського Символу віри.
3. Видатні Отці: в Православ'ї — Три святителі: Василій Великий (Кесарійський), Григорій Богослов (Назіанзин) та Іоанн Золотоустий. Шануються також Григорій Нисський, Афанасій Олександрійський, Діонісій Ареопагіт.
В Римо-католицькій Церкві — Августин, Амвросій Медіоланський, Ієронім Стридонський та Григорій I
4. Ментальність
Як ми знаємо, ментальність це певна призма через яку ми сприймаємо певні речі та події. Передумовою на основі ментальності було те, що почало відрізнятися їхнє сприйняття догматичних та культових відмінностей, різне сприйняття соціально-історичних, геополітичних чинників, почало відрізнятися їхнє сприйняття прагнення до релігійної і світської влади. Так ми бачимо, що ці зміни в ментальних поглядах почали призводити до поділу християнства.
5. Богослов'я: Догматичні відмінності православ'я: визнання виходу святого духу тільки від Бога-батька, непогрішимості церкви (а не глави її), незмінності догматів, заперечення чистилища та ін. Культові та канонічні відмінності: поклоніння іконам, обов'язковість шлюбу для білого духівництва, особлива візантійська система церковного співання та ін. Православ' я, на відміну від католицизму, не має єдиного центру, а складається з 14 самостійних автокефальних православних церков. Надто характерний для православ'я принциповий консерватизм.
Догматичні особливості католицизму: визнання виходу Святого Духа не тільки від Бога-батька, але й від Бога-сина; догмат про чистилище; догмат про верховенство Римського папи як намісника Христа, про непогрішимість папи. Культові та канонічні відмінності католицизму від православ' я: безшлюбність духівництва (целібат), богослужіння латинською мовою, особливо розвинутий маріанізм (культ Богородиці та ін.). Центр католицизму - Ватикан.
6. Взаємовідносини між державою і Церквою: Східна церква відразу ж стала частиною державного апарату і навіть не претендувала на світську владу, чого не можна сказати про західну. Ведучи боротьбу за духовну та світську владу, папи йшли на численні союзи з королями, користувалися опікою могутніх феодалів, невпинно примножували свої багатства і посилювали політичний вплив.
7. Церковний устрій: Найголовнішими церковними закладами в православному світі є парафія. Із сукупності парафій складаються округи, із сукупності благочинних округів утворюються єпархії, а із єпархій складається помісна церква. Сукупність помісних церков утворюють єдину Вселенську православну церкву. Маючи на увазі сучасний устрій православної церкви ми розглянемо устрої парафій, адміністративних округів, єпархій, помісних церков, і Вселенської православної церкви.

Вищою владою в Католицькій церкві наділений Папа Римський. Дорадчими органами при папі є колегія кардиналів та синод єпископів. Адміністративний апарат Церкви називається Римська курія, до складу якої входять конгрегації, суди та інші установи. Єпископська катедра Папи разом з курією формують Святий Престол, розташований в незалежній державі Ватикан. Святий Престол є об'єктом міжнародного права.
Всесвітня Католицька Церква складається з Церкви латинського обряду та східних католицьких церков, які сповідують один із східних літургійних обрядів і мають статус «Sui iuris» (свого права). Ці церкви, зберігаючи спілкування з Папою і розділяючи католицьке віровчення, мають власну ієрархічну структуру і власне канонічне право. Найбільші східні католицькі церкви очолює Патріарх або верховний архієпископ. Східні Патріархи і верховні архієпископи прирівняні до кардиналів-єпископів латинського обряду і займають в католицькій ієрархії місце одразу ж за Папою.
Основною окремою територіальною одиницею є дієцезія (єпархія), очолювана єпископом. Окремі дієцезії мають вищий статус архідієцезії (архиєпархії). Кілька дієцезій (і архідієцезії) можуть бути об'єднані у митрополію або церковну провінцію. Центр митрополії обов'язково збігається з центром архідієцезії, таким чином митрополит в Католицькій церкві обов'язково є архієпископом. Єпархії складаються з парафій, які очолюють парафіяльні настоятелі, підлеглі єпископу. Настоятелю парафії можуть допомагати інші священики, звані вікаріями. Іноді розташовані поруч парафії об'єднуються в деканати.
Особливу роль у католицькій церкві грають чернечі ордени та конгрегації, а також товариство апостольського життя.
8. Політична ситуація:
Візантію очолює Костянтин IX Мономах. Генріх III править Священною Римською імперією, а Генріх I є королем Західного Франкського королівства.

# data[].attributes.headline
Веселі бурундуки:

# data[].attributes.body
Веселі бурундуки:
Петрів Віталій, Бецала Олег, Бішко Юрій, Селеман Віталій, Бабенчук Юрій, Перун В'ячеслав

Передумови поділу:
• Захід імперії – латиномовний, натомість на сході(схід імперії включно з Єгиптом і Сирією) переважала грецька мова.
• Коронація Карла Великого Папою Левом ІІІ, чим він визнав його, як спадкоємця Римської імперії, а не Візантійського імператора
• Користування різними Бібліями – у  V ст. Схід і Захід почали користуватися «різними» Бібліями — грецькою «Септуагінтою» (юдейський переклад II ст. до н. е.) та латинською «Вульгатою» (переклад св. Ієроніма IV—V ст.)
• Етнічний склад вірних - різниця між народами сходу(греки та слов’яни) та заходу(германці, галли, сакси)
• Різниця в мові( виникали труднощі в порозумінні між сходом, який користувався грекою та заходом, який послуговувався латиною)
• Як вважають історики, чимало відмінностей в дуже важливих теологічних формулюваннях виникло «завдяки» невмілим перекладачам
• Неухильно, хоча й поступово накопичувалися дрібні відмінності в церковних обрядах, у здійсненні таїнств, у облаченні духовенства
• Католицька Церква прагнула самостійності(коронація Карла Великого), натомість Східна Церква здебільшого перебувала під протекторатом світської влади(Візантійський імператор)
• Використання константинопольськими архієпископами положення про Константинополь як «Новий Рим» та «царюючий град» у церковно-політичній боротьбі стимулювало початок суперництва між Римом і Константинополем за церковний авторитет та владу
Розвиток богослов’я:
Східні:
• Кирило Александрійський (†444) став ініціатором скликання Ефеського Собору 431 року, де було проголошено віру християн у нерозривну єдність Божої та людської природ у Христі.
Як богослов, Кирило Александрійський сформулював, чому саме Христос є нашим спасінням. «Єдина втілена природа Бога-Слова» включає в себе не тільки особисте людство Христа, а й усю повноту обоженої в Ньому людини – тобто всю Церкву. «Іпостасна єдність» – це також термін, яким християнство завдячує св.Кирилові (тому східні християни надали йому титул «захисника православ’я» – і варто пам’ятати, що не йдеться про православ’я в його сучасному церковно-політичному розумінні. З точки зору вчення св.Кирила, всі католики є православними). Проповіді й трактати Кирила про Втілення і природу Трійці стали основою для захисту правильного вчення від несторіанства та монофізитства.

• Святий Василій – один із форматорів монашого життя як Сходу, так і Заходу християнства (він мав величезний вплив на св. Бенедикта Нурсійського). Ідеалом монашого життя св. Василія є братерська спільнота, яка присвячується аскезі, медитації, а також служить Церкві через учення віри (пізнавання таємниць Об’явлення і захист проти єресей), як і душпастирською та харитативною діяльністю. Східне християнство вшановує його як одного з чотирьох великих Отців Церкви.
Святий Василій написав шерег догматично-аскетичних гомілій, 350 листів, а завдяки творові Asceticon став отцем і законодавцем східного монастицизму.
• З рукописної спадщини св. Григорія до нас дійшли 45 проповідей, 245 листів і аж 507 його поетичних творів. Григорій Богослов вважається одним із найбільших поетів Східної Церкви. Він оспівує таємниці віри, свої особисті переживання, містичні стани. День спомину об’єднав цих двох братів у вірі, так само як за життя вони були близькими друзями.

• З усіх творів св. Єфрема насамперед виділяються його гімни та віршовані проповіді, призначені для читання вголос. Гімни створювалися для співу в народі, вони були повчального характеру, і часто бул9и спрямовані проти різних єресей, які тоді поширювались. Величезна заслуга св. Єфрема полягає в тому, що він поширив гімни серед народу. Особливо варто відзначити його Нізібійські гімни та пісні на пори року. Твори, які приписують св. Єфрему, досі широко використовуються в сирійських церквах, а слава про нього поширилася в грекомовному світі ще до його смерті. Він написав тлумачення на велику кількість книг Біблії, і власний «Заповіт», до якого, можливо, були зроблені вставки іншими, більш пізніми авторами. Він спростовував єресі, особливо аріанську і гностичні, і написав на цю тему «Останній Суд».

Західні:

Августин Дає філософське обґрунтування християнського догмату Триєдності Бога; другу іпостась слово, самосвідомість Бога-Отця. Важливим внеском у розвиток богослов’я стало потрактування співвідношення іпостасей Трійці через феномени іманентного діалогу, самоспоглядання, самопізнання, спілкування і любові, через які реалізується сутність Бога. Таке тлумачення вплинуло на розвиток емоційно-психологічної складової християнства; ініціювало в європейській культурі звернення до іманентного в суб’єктивній сфері та філософію діалогізму. На відміну від античної філософської традиції «знедушевлює» світ: за Августином, душею володіє тільки людина — єдине серед усіх творінь, що є подобою Бога.

Постулює віру як вихідну підставу для будь-якого знання; витлумачує дійсність як виповнену незбагненними для людського розуму подіями, явищами, дивами. Принцип «вірити, щоб розуміти» став каноном щодо проблеми співвідношення віри і знання.

Опонуючи маніхейству, заперечує субстанційність і самосутність зла. Вирішуючи проблему теодицеї тлумачить Бога як абсолютне Добро, натомість зло — як відсутність добра, спотворення початкового божественного образу, віддалення від Бога як досконалого буття та протистояння Божій волі

Тома стверджував, що людина осягає те, чого вона не знає, світлом свого власного інтелекту та інтуїтивно осягнутими нею принципами, початкових і найбільш загальних понять, які служать «знаряддями» для інтелекту, подібно інструментам, якими користується будівельник. Достовірність знання забезпечується достовірністю знання перших принципів. Висновки ж зізнаються істинними, якщо вони зводяться до цих принципів. Тома Аквінський ставить віру вище розуму: він ніколи не пропускає нагоди підкреслити трансцендентну природу і незрівнянну висоту слова Божого. Однак цим він зовсім не принижує розум. І хоча надприродне він ставить незмірно вище природного, це не означає, що він принижує природне. Відповідно до Томи, існує лише один правильний метод пізнання, що припускає розгляд філософських проблем з точки зору філософії, а теологічних - з точки зору теології. Може здатися, що цей метод містить в собі протиріччя, однак для Томи Аквінського і віра, і філософія зростаються в органічне ціле, так як і те й інше виникає з одного і того ж божественного джерела. Буття, сутністю якого є існування, є причиною всієї дійсності. Бог знаходиться біля джерела будь-якої речі і все пронизує: "Бог є існування всього не за сутністю, але як причина". Сама філософія відкриває нам присутність Бога абсолютно в кожній речі в якості джерела існування. Бог є те, чим "ми живемо, рухаємося, існуємо". Бог, що знаходиться в самій глибині речей, одночасно з цим нескінченно перевищує кожну річ. Це таємниця, яка не може бути осягнута

Бонавентура - автор трактату "Путівник душі до Бога", де розкривається його талант як богослова і глибокого містика.  Основна ідея цієї праці - перехід ( "транзітус") зі світу рабства в світ свободи за допомогою жезла хреста Господнього.  Це шлях духовного просвітлення по шести ступеням духовної ієрархії.  Підйом починається з нижчої - створеного світу.  Тут Бог пізнається через сліди, залишені в природі, так як світ є образ і подобу Бога, вся Його сутність виражена в ньому.  Потім на наступному ступені людина повинна розуміти гармонію в світі речей, винуватець яких Бог.  Третій ступінь - узреніе Бога всередині себе, в душі за допомогою благодаті.  На четвертій сходинці душа перетворюється, завдяки чому на п'ятому ступені духовної еволюції, душі практикуючих споглядають Бога в Його неперехідного слави.  На шостий ступені душа зливається з Ним, але при цьому залишається особистістю.

# data[].attributes.headline
Терті пляцки

# data[].attributes.subject
Терті пляцки

# data[].attributes.body
Юрій Вихор
Мар'ян Мацигін
Ростислав Сенів
Ігор Іванович
Адріан Лещишин
Назарій Пиріг

територіях / географічного розташування

після падіння Римської імперії, поділу її території на Західну і Східну та подальшої руйнації Західної Римської імперії (5 ст.), живий зв’язок між «половинами» колишньої держави був перерваний, римську ойкумену розділили географічні й політичні кордони. Протягом кількох століть тривало змагання різних релігійних центрів (насамперед Риму і Константинополя) за владу, вищий статус і вплив у християнському світі.

Візантія, оголосивши себе наступницею Рима, державою «ромеїв», прагнула поширити свою першість (зокрема й релігійну) на терени західного Середземномор’я. Константинополь, претендуючи на керування всім християнським світом, вимагав погодження кандидатури римського єпископа з візантійським імператором.
Західна Церква намагалася показати своє першенство у всьому.

- мови(юра)
Ні одна мова не могла бути до кінця пануючою. Так на Сході сформувався принцип, який зберігся до сьогодення, згідно з яким богослужіння повинно зберегтися і проводитись на мові зрозумілої народу. Цей принцип був священний в новозавітній легенді про заснування церкви Христа в день П'ятидесятниці коли на апостолів зійшов Дух святий і вони заговорили на мовах народів, які перебували в Єрусалимі.
Натомість у Західній гілці єдиною літургійною мовою була латина.

·      - політичній ситуації і ментальність

На сході ці феодальні відносини розвивалися повільно, існувала політична централізація, константинопольський патріарх та його церковне оточення були політичне несамостійними, залежними від світських властей. Другою важливою причиною розколу була боротьба римського папи та константинопольського патріарха за владу над усією християнською церквою.

Католицька догматика встановлює необхідність систематичної сповіді віруючих перед духівництвом. Кожен католик повинен мати свого духівника і регулярно звітувати йому про свої думки і вчинки; без систематичної сповіді спасіння неможливе. Завдяки цій вимозі католицьке духівництво проникає в особисте життя віруючих, кожний крок яких перебуває під контролем ксьондза або монаха. Систематична сповідь, таким чином, дозволяє католицькій церкві мати значний вплив на суспільство, особливо на жінок.

·       - церковному устрою

У східних церквах існують, крім того, екзархати .

Кілька дієцезій (і архідієцезії) можуть бути об'єднані у митрополію  або церковну провінцію. Центр митрополії обов'язково збігається з центром архідієцезії, таким чином митрополит в Католицькій церкві обов'язково є архієпископом. У деяких країнах (Італія , США  та інших) митрополії об'єднані в церковні регіони. Єпископи більшості країн об'єднані в конференцію єпископів , що володіють великими повноваженнями в організації церковного життя країни.

Єпархії складаються з парафій , які очолюють парафіяльні настоятелі , підлеглі єпископу. Настоятелю парафії можуть допомагати інші священики, звані вікаріями). Іноді розташовані поруч парафії об'єднуються в деканати .

Особливу роль у католицькій церкві грають чернечі ордени ) та конгрегації,  а також товариство апостольського життя  . Чернечі ордени мають власні статути (затверджуються Папою), їх територіальна організація не завжди співвідноситься з церковним єпархіальним устроєм. Першим став монаший орден бенедиктинців . До цієї пори нараховується близько 140 орденів та спільнот. Місцеві одиниці чернечих орденів і згромаджень іноді підпорядковуються місцевим єпархіальним єпископам, а іноді безпосередньо Папі. Ряд чинів та згромаджень мають одноосібного главу (Генерал ордена, генеральний настоятель) і чітку ієрархічну структуру; інші являють собою об'єднання повністю автономних громад.

Вищою владою в Католицькій церкві наділений Папа Римський  Дорадчими органами при папі є колегія кардиналів  та синод єпископів . Адміністративний апарат Церкви називається Римська курія , до складу якої входять конгрегації , суди та інші установи. Єпископська катедра) Папи разом з курією формують Святий Престол , розташований в незалежній державі Ватикан . Святий Престол є об'єктом міжнародного права .

Всесвітня Католицька Церква складається з Церкви латинського обряду  та східних католицьких церков , які сповідують один із східних літургійних обрядів і мають статус «Sui iuris» (свого права). Ці церкви, зберігаючи спілкування з Папою і розділяючи католицьке віровчення, мають власну ієрархічну структуру і власне канонічне право. Найбільші східні католицькі церкви очолює Патріарх  або верховний архієпископ . Східні Патріархи і верховні архієпископи прирівняні до кардиналів-єпископів  латинського обряду і займають в католицькій ієрархії місце одразу ж за Папою.

Основною окремою територіальною одиницею є дієцезія , очолювана єпископом . Окремі дієцезії мають вищий статус архідієцезії

·      - взаємовідносинах між Церквою і державою
Візантійська держава почала втрачати свою могутність за правління Македонської династії (867 -1056) - анархія чимраз зростала, внутрішня і зовнішня криза, від якої страждала імперія, ставала все більш важкою. Важливою подією був розкол 1054 року, де Візантія і Рим розривають повністю зв'язки, що збільшило до краю натягнуті відносини з Заходом і визначило події 1204 року (захоплення хрестоносцями Константинополя і розпад країни), а повстання феодалів підривали останні сили країни.

Незважаючи на зниження політичного значення Риму, римський папа, завдяки великому духовному авторитету, не втратив свого головуючого положення серед інших єпископів. Римські єпископи були предстоятелями тої Церкви, яка в важкі часи гонінь була притулком для гнаних, заступницею і ходатаїцею за них. Тому єпископи антиохійські, ієрусалимські, александрійські, єфеські та інші мали глибоку повагу до римського єпископа і по інерції продовжували звертатися до нього, як визнаного духовного авторитету, хоча самі також мали переважний вплив на оточуючі Церкви і першість голосу в них. З повагою до римської кафедри поєднувалася благоговійна пам’ять про святих первоверховних апостолів Петра і Павла, які поклали їй на Заході початок і прийняли тут мученицьку смерть, а також про багатьох інших Святителів, про незчисленний сонм постраждалих в Римі мучеників.

Віддалення царського двору дало римському папі набагато більше незалежності від державної влади, ніж константинопольському патріарху. Завдяки великому авторитетові серед народу, римський єпископ по-суті залишився єдиним представником вищої влади в Римі.

Відносини між Римом і Константинополем загострилися в той час, коли в Римі запанувала прогерманська партія і папський трон опинився в повній залежності від германського імператора, який, стараючись поширити свій вплив на Заході, не був зацікавлений в збереженні зв’язків з Візантією і все робив для того, щоб розірвати їх.

·      - розвитку богослов'я.
У час поділу (1054 р) Східна Церква перебувала у періоді збереження надбань богослов’я, яке взяло свій початок з 4 століття: Василій Великий, Григорій Богослов, Григорій Нісський. Головну роль у формуванні православного світогляду зайняв Максим Ісповідник, закривши період формування догматичного вчення Церкви та Йоан Дамаскин, який завершив епоху, систематизувавши попередні набання Церкви.
Період після Х ст намагається захистити і удосконалити вчення Східної Церкви, щоби протистояти Західній Церкві і ісламу.
Більшість православних письменників цього часу не створила нічого оригінального, оскільки більшість їх творів складається з цитування Святих Отців.

Велику роль зіграли поставнови Вселенських Соборів.
З християнським приматом Риму не погоджувалися отці зі Сходу. Розбіжності набрали більшого обсягу, коли східний патріарх Фотій оголосив єретичним формування «філіокве»

·       назвіть найвидатніших 4-х Отців Цекрви із Заходу й ії Сходу та основні напрямки їхнього богослов'я

Західні отці
1. Святий Бенедикт Нурсійський - головний покровитель європи, засновник західного чернецтва
2. Августин - головний представник західної патристики, родоначальник християнської філософії історії
3. Ісидор Севільський - архиєпископ, зачинатель середньовічного енциклопедизму, компілятор мосарабського богослужбового обряду
4. Ієронім Стридонський - йому присвячено переклад Вульгата, аскет, покровитель усіх перекладачів

Східні отці
1. Ісаак Сирін (Ніневійський) - наполягав на тому, що тексти євангелія про пекло треба сприймати не дослівно і не у фізичному значенні, вірить у "чудесний кінець" без страждань
2. Іоан Ліствічник - філософ, ігумен синайського монастиря, йому притаманне самітництво
3. Василій Великий - аскет з покликання, Строга аскеза - це елемент в якому він духовно працює, живе та існує
4. Макарій Великий - йому притаманна смиренність і лагідність, шкідливе слово перетворює добре на зле, але добре слово перетворює зле на добре

- вченні про Церкву

Відмінності — вживання опрісноків на Заході, чи квашеного хліба на Сході для Євхаристії, момент переміни суті св. Дарів — під час епіклези чи слів «Прийміть, їжте …», спосіб Хрещення — зануренням чи поливанням і т. д. Але ці останні різниці є радше місцевими літургійними традиціями, ніж справді принциповими відмінностями у віровченні. Вони не є суттєвими перешкодами на шляху до відновлення єдності між Православною і Католицькою Церквами, хоча й відіграли значну роль у поступовому духовному відчужені між Сходом і Заходом, яке закінчилося розколом єдиної колись Церкви.

Православ’я грунтується на ідеї, що істинні саме ті знання, які не зазнали змін з часів Ісуса.

Католики дотримуються думки, що Христос дав лише «зерно Віри», яка зазнає змін в відповідності з часом, розвивається і доповнюється новими догмами. При цьому основою є ті норми, які були сформовані багато століть тому.

- богословському баченні природи людини і шляхів для її спасіння(я)

Внаслідок поділу Римської імперії на Західну, де домінувала латинська мова і культурна спадщина та один церковний центр Рим та Східну (Візантію) де культурної та церковної домінанти не склалось утворилось дві церкви з специфічними рисами. Поділ1054 року привела до остаточного поділу християнства на католицизм та православ'я.

Католицизм і православ'я мають досить істотні відмінності на рівні догматики, культу та церковної організації. Для католицизму притаманна певна гнучкість, схильність до пристосування до соціального оточення. Православ'я міцно тримається догматичної закостенілості, що спирається на визнання тільки Нікейсько-Константинопольського Символу віри.

# data[].attributes.headline
Коваль ПавлоМалі

# data[].attributes.body
Коваль Павло
Малісевич Роман
Зелінський Степан
Котлінський Тарас
Смаль Маркіян
Борняк Остап
Лучканін Дмитро

# data[].attributes.body
Патрай Роман, Хром"як Денис, Микитин Святослав, Явнич Назарій, Гаврилів Юлія, Мацюк Вікторія, Москалець Марина.
Передумови:
Після розколу Римської імперії  влада церкви посилювалася. Але згодом, коли появилася Константинопольська архиєпископія  теж хотіла мати владу і намагалися захопити під себе Єрусалим та Антіохію, щоб мати владу в Церкві як і Папа. Константинопільсікі першоієрархи стали домагатися якщо не переваги то хоча б рівності з Римом.
Догматичні відмінності:
В 6 столітті західна церква вирішила, що Дух святий сходить і від Отця, і від Сина. Східна церква продовжила вважати, що він сходить лише від Отця.
Через відмінності в календарях схід і захід святкували Великдень в різний час.
На сході слідом за Філоном християни дали ім'я і своєму месії і також визнали його Богом. Прийняли вони й ідеї Філона про природжену гріховність людей, аскетизм та страждання як шлях урятування душі. У римлянина Сенеки християни запозичили етичні ідеї про рівність людей перед Богом, урятування душі як мету життя, презирство до земного життя, про любов до ворогів, покірність долі.
Заворушення вірних:
В травні 1182 р. у Константинополі відбулась різня латинян, під час якої загинув легат папи Луція ІІІ іподиякон Йоан.

Жахливі наслідки мали спустошення і сплюндрування латинськими вихідцями із Заходу одного з головних грецьких міст – Фессалонік (1185). Під час взяття цього міста латиняни виразили ненависть, якою були переповнені до візантійців[39]. На мешканців Фессалонік вони дивились як на людей, відкинених і засуджених Богом.
Відмінності в таїнствах:
Але саме в дотриманні таїнств склалися їх специфічні особливості як в східній, так і в західній, а саме:

при хрещенні:

· східні здійснюють занурення у воду;

· західні – окроплюють;

миропомазання:

· східні здійснюють під час хрещення;

· західна – по прошесті 7-8 років;
Сутечки духовних лідерів:
в 1073-му на папський престол сходить Григорій VII, який люто ненавидить східне християнство. Ще до початку хрестових походів він збирається відправити хрестоносців на Константинополь. Згідно з указом папи, взаємна анафема 1054 року стає точкою неповернення.
Мова:
На заході обряди проводилися латинською мовою, а на сході грецькою.
Церква і світ:
858 рік. На арені історії з’являється папа Миколай I. За дев’ять років правління йому вдалося приструнити церковну ієрархію і підпорядкувати світську.
На сході патріарх підпорядковувався імператору, який був главою Церкви.