# data[].attributes.headline
Вірші за програмою: «Музика, очерет…», «Смерть моряка»  (222 - 224)

# data[].attributes.subject
Вірші за програмою: «Музика, очерет…», «Смерть моряка»  (222 - 224)

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму:

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму:

# data[].attributes.body
Сучасний поет романтичні кліше й стереотипи осмислює іронічно, залучає їх до процесу постмодерністської гри, немов балансує на межі щирості й пародіювання. У такий спосіб творчі здобутки митців доби романтизму стають продуктивним чинником сучасної української поезії.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Жадан "Смерть моряка річкового флоту" (Анжела Богаченко)

# data[].attributes.headline
Ігоря Римарука вважа

# data[].attributes.body
Ігоря Римарука вважають одним із найбільших українських поетів останніх років.Він був одним із небагатьох українських поетів, про якого можна було сказати "поет від Бога". Але так само можна сказати, що вся його творчість була своєрідною дорогою до Бога, дорогою складною й подекуди просто нестерпною.Народився 4 липня 1958 року в селі М'якоти Ізяславського району в сім'ї вчителів.В 1962 році батьки переїхали в село Западинці. Тут він навчався в школі і закінчив її у 1974 році із золотою медаллю. З червоним дипломом завершує і факультет журналістики Київського університету ім. Т.Г. Шевченка.

В 1978 році починає друкувати свої твори в журналах "Дніпро", "Жовтень", в "Літературній Україні".Після закінчення університету працює в редакції газети "Вісті з України", пізніше — редактор видавництва "Молодь", зав. відділом поезії видавництва "Дніпро".В 1984 році виходить перша збірка поета "Висока вода". Він стає членом Спілки письменників України. За другу збірку "Упродовж снігопаду", що вийшла у 1988 році, стає лауреатом комсомольської премії ім. О. Бойченка.В 1991 році за збірку "Нічні голоси" нагороджений премією ім. В. Булаєнка.За збірку "Діва обида" в 2002 році нагороджений Національною Шевченківською премією.Головний редактор журналу "Сучасність" Жив і працював в Києві.Загинув 3 жовтня 2008 року у м. Львові

# data[].attributes.body
Один
Різдво
Світлина
Нічні голоси(Василеві Герасим юку)
Уривок з поеми

# data[].attributes.headline
Оксана Стефанівна За

# data[].attributes.body
Оксана Стефанівна Забужко

# data[].attributes.body
Поетеса народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьку, у шістдесятницькій родині з давніми історичними традиціями.

Батько письменниці, Стефан Іванович Забужко — педагог, літературний критик і перекладач

Мати, Надія Яківна Обжирко-Забужко ( — вчителька української літератури, автор методичних розробок і популярних літературознавчих творів для школярів

За словами Євгена Сверстюка, Забужко вихована на «кращих естетичних традиціях». Змалечку складала віршики, які записував і збирав її батько.

Закінчила філософський факультет (1977—1982) та аспірантуру з естетики  Київського університету імені Тараса Шевченка.

Захистила кандидатську дисертацію на тему «Естетична природа лірики як роду мистецтва» . Викладала естетику й історію культури в Київській державній консерваторії ім. П.Чайковського (1986—1988), з 1989 р. — старший науковий співробітник Інституту філософії НАН України.

В 1987 році прийнята до Спілки письменників СРСР

1992 року викладала українську культуру в Університеті штату Пенсильванія як запрошений письменник. У 1994 отримала стипендію Фонду Фулбрайта і викладала українську літературу й культуру у Гарвардському та Піттсбурзькому університетах. У 2001 році викладала літературну майстерність у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка.
Одружена з художником Ростиславом Лужецьким.

# data[].attributes.headline
Ознаки постмодеонізму 

# data[].attributes.subject
Ознаки постмодеонізму 

# data[].attributes.body
Іронія (хай і гірка) та ігрові прийоми — це прикмета постмодернізму. Автор немов жонглює образами, заплутуючи читача. Змішування різних (високого й низького) стилів — теж ознака постмодернізму. В одному тексті «душа», «хрест», «мученики», «зоря одвічна» сусідять із вульгаризмами на кшталт «пруть» і «горлянка».

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Римарук. Українська література в іменах

# data[].attributes.body
У юності Юрій був лідером відомої літературної групи Бу-Ба-Бу ("Бурлеск-Балаган-Буфонада"), яка об'єднала авторів з Києва, Львова, Станіслава.У юності Юрій був лідером відомої літературної групи Бу-Ба-Бу ("Бурлеск-Балаган-Буфонада"), яка об'єднала авторів з Києва, Львова, Станіслава.

# data[].attributes.body
Вулиця Єреванська
З циклу "Нотатки фенолога"
Зміна декорація
Музей Старожитностей
Дует
Астролог

# data[].attributes.headline
Популярні збірки: «Травневий іній» , «Диригент останньої свічки», «Автостоп»                                                     Популярні твори: «Музей покинутих секретів», «Тут могла б бути ваша реклама», «Інопланетянка», «Дівчатка», «Польові дослідження з українського сексу»

# data[].attributes.subject
Популярні збірки: «Травневий іній» , «Диригент останньої свічки», «Автостоп»                                                     Популярні твори: «Музей покинутих секретів», «Тут могла б бути ваша реклама», «Інопланетянка», «Дівчатка», «Польові дослідження з українського сексу»

# data[].attributes.headline
Детальныше про письменницю:

# data[].attributes.subject
Детальныше про письменницю:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Окса́на Стефа́нівна Забу́жко ( 19 вересня 1960, Луцьк, Українська РСР) - українська письменниця, поетеса, есеїстка і публічна інтелектуалка. Її твори перекладено багатьма мовами.

Оксана Забужко народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьку, у шістдесятницькій родині з давніми історичними традиціями.

Батько письменниці, Стефан (Степан) Іванович Забужко (1926-1983) - педагог, літературний критик і перекладач (вперше переклав українською оповідання чеського композитора і письменника Іллі Гурніка (Ilja Hurník), у сталінські часи був репресований і відбував заслання в Забайкальському краї. Мати, Надія Яківна Обжирко-Забужко (1926-2014) - вчителька української літератури, автор методичних розробок і популярних літературознавчих творів для школярів. За словами Євгена Сверстюка, Забужко вихована на "кращих естетичних традиціях". Змалечку складала віршики, які записував і збирав її батько.

За словами письменниці, свою філологічну освіту вона отримала вдома. Розпочаті у вересні 1965 р. репресії проти української інтелігенції змусили родину покинути Луцьк, і з 1968 р. Оксана Забужко мешкає в Києві.

Закінчила філософський факультет (1977-1982) та аспірантуру з естетики (1985) Київського університету імені Тараса Шевченка.

Захистила кандидатську дисертацію на тему "Естетична природа лірики як роду мистецтва" (1987). Викладала естетику й історію культури в Київській державній консерваторії ім. П.Чайковського (1986-1988), з 1989 р. - старший науковий співробітник Інституту філософії НАН України.

В 1987 році прийнята до Спілки письменників СРСР.

1992 року викладала українську культуру в Університеті штату Пенсильванія як запрошений письменник. У 1994 отримала стипендію Фонду Фулбрайта і викладала українську літературу й культуру у Гарвардському та Піттсбурзькому університетах. У 2001 році викладала літературну майстерність у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка.

Одружена з художником Ростиславом Лужецьким.

Писати вірші Забужко почала, за її словами, "з дописемного віку" . Дебютувала з віршами в періодиці у 9 років, на 1973 р. у видавництві "Молодь" була запланована до друку її перша поетична збірка "Весняна акварель", передмову до якої написав Михайло Стельмах. Але в творчу біографію юної авторки знову втрутилися історичні події: під час репресій 1972 р. її батьки потрапили в "чорні списки", і "Весняну акварель", уже підготовлену до друку, було знято з виробництва. Тих своїх ранніх віршів Забужко ніколи потім не публікувала, а першу поетичну книжку, уже іншого змісту ("Травневий іній"), змогла видати тільки в 1985 р.

Про свій ранній дебют в "Автобіографії" (1997) вона згадує без ентузіазму і до вундеркіндів у літературі закликає ставитись обережно: "якщо я завдячую Радянській владі чимось добрим, то це тим, що вона вчасно поклала край моїй „літературній кар'єрі" - на цілий брежнєвський період, - інакше я вельми швидко навчилась би, як приподоблятися дядям і тьотям з редакцій, і, либонь, так і не докопалась би до власного голосу, як воно зазвичай і відбувається з літературними „вундеркіндами"...".

Ключовими у творчості Оксани Забужко є теми національної ідентичності і гендеру. Перший роман Забужко, "Польові дослідження з українського сексу", один із "засадничих текстів української літератури пост-радянського періоду", вийшов у 1996 році і викликав бурхливі та суперечливі реакції критиків і читачів. Письмо Забужко - стилістично новаторське і інтелектуально провокативне - викликало нерозуміння з боку деяких вітчизняних критиків, незнайомих із здобутками світової критичної думки і фемінізму зокрема. У той же час читачі сприйняли роман дуже добре, він став першим бестселером незалежної України і дав старт українському книжковому ринку.

За соціологічним опитуванням агенції "Еліт-профі" 2006 року цей роман був визнаний "книжкою, що найбільше вплинула на українське суспільство за 15 років незалежності". Нині це найширше перекладений у світі твір нової української прози (15 мов), включений до багатьох обов'язкових списків та рейтингів сучасної східноєвропейської класики.

Фаховий філософ і культуролог, Оксана Забужко пише есеї і працює у жанрі нон-фікшн. Вона також звертається до української історії ХХ століття. Її найвидатніший, за оцінками української та зарубіжної критики, роман, "Музей покинутих секретів" (2009), перекладений шістьма мовами, - це родинна сага, де присутні три ключові для української історії епохи - Друга Світова війна, 70-ті роки, ранні 2000-ні. Зокрема, авторка приділяє багато уваги епосі УПА (Української Повстанської Армії), демонізованої радянською історіографією. Важливою рисою письма Оксани Забужко є його зверненість до світу, націленість не лише на внутрішню аудиторію, доступність для західного читача.

Дослідники аналізували прозу Забужко за допомогою постколоніальних теорій. У компаративістських студіях "Польові досліження..." порівнюють із творами Джамайки Кінкейд, Ассії Джебар, Анджели Картер, Ніколь Броссар та ін. Письменниця також має надзвичайно виразний стиль, де "поетичний" та "інтелектуальний" голоси переплітаються і витворюють складну структуру. На думку деяких дослідників, у ньому присутнє жіноче письмо, écriture féminine, зокрема, письмо "з тіла" або "про тіло".

Найвідоміша книга Оксани Забужко у жанрі нон-фікшн - "Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій" (2007). У цьому безпрецендентному для України інтелектуальному бестселері, по-перше, українська культурна історія осмислена через Лесю Українку, жіночу постать, як "Іншого", з постколоніальної точки зору. По-друге, Забужко пише про роль і свідомість української шляхти, яку, якщо скористатися образами самої Лесі Українки, можна назвати "великопанською" (на противагу "глибокохамській" радянській) спільнотою.

Ця спільнота в різні часи включала братчиків Кирило-Мефодіївського братства, членів Громади, зокрема Олену Пчілкy - "матір українського націоналізму", мецената Євгена Чикаленка, саму Лесю Українку та багато інших, нині забутих або недооцінених, визначних постатей. Оксана Забужко доводить, що чимало етичних та естетичних "кодів", вироблених шляхтою, стали неприступними сучасному читачеві. По-третє, Оксана Забужко вважає лицарський ("єретичний", гностичний) дискурс у Лесі Українки знаковим і таким, що вписує Україну у систему європейських міфологій.

У 1995-2010 рр. була віце-президентом українського відділення ПЕН-клубу (президент - Євген Сверстюк). Восени 2004 р. багато зробила для того, щоб привернути міжнародну увагу до президентських виборів в Україні. Напередодні Помаранчевого Майдану опублікувала у WSJ статтю Українська Солідарність, у якій передбачила масові протести у Києві, після чого в ЗМІ її стали називати "Помаранчевою Кассандрою". 28 листопада 2005 р. виступила на Перших Президентських слуханнях "Виклики, породжені свободою" з доповіддю Гуманітарна політика і державна незалежність. Доповідь викликала широкий суспільний резонанс, а також деякий вплив на політику тодішнього "помаранчевого" уряду. За наслідками слухань створено Громадську гуманітарну раду при Президентові України. Письменниці було запропоновано балотуватись у Верховну Раду України на виборах 2006 р. від Блоку "Наша Україна" (разом з братами Кличками, Вакарчуком і Русланою), але вона відмовилась - і звідтоді незмінно відмовляється від співпраці з будь-якими політичними партіями.

У червні 2018 підтримала відкритий лист діячів культури, політиків і правозахисників із закликом до світових лідерів виступити на захист ув'язненого у Росії українського режисера Олега Сенцова й інших політв'язнів.

Невдовзі після виходу в світ "Шевченкового міфа України" популярна тоді газета "Вечірній Київ" опублікувала брутальний відгук на книжку і її авторку в супроводі непристойної карикатури. На цю публікацію відреагували, з одного боку, Євген Сверстюк, обурений її антикультурним політичним підтекстом, а з другого - Олександр Сизоненко, який звинуватив Забужко в службі американському імперіалізму.

Спалахнула дискусія, що тривала до початку 2000-х. Питання стояло про ревізію колоніального спадку в погляді вже не тільки на Шевченка, а й ширше - про те, чи можна, як О.Забужко, говорити про українську культуру не лише в локальному (для українців), а й у загальнолюдському значенні. На захист О.Забужко та її концепції виступили Вадим Скуратівський, Василь Лісовий, Вілен Горський, Юрій Барабаш, Дмитро Наливайко, Володимир Ричка та ін. вчені.

О.Сизоненко назвав їх "чорноколготочною групою підтримки" та "адептами махрового, волохатого, зниділого ідеалізму" й наполягав на тому, що Шевченко - поет "простий", і "нічого тягнути його у вишукане та снобістське панство" "фрейдів, юнгів, шопенгауерів та шпенглерів". Його позицію підтримали деякі літературознавці, які теж в агресивно-тоталітарному дусі виступили проти західних методологій в україністиці й об'єднали шевченкознавчі праці Забужко й Грабовича під жупелом "демоліберальних", не зважаючи на відмінності та полеміку між ними (за Д.Наливайком, основна відмінність "полягає в тому, що в книжці О.Забужко міфотворчість „Кобзаря" не закріплюється за моделями архаїчної міфології й не набуває характеру замкнутої структури, вона виходить на історію України і в ній розміщається", "вписується в контекст націо- й державотворчих міфів великих європейських письменників від Данте й Сервантеса до Ібсена та Джойса").

Одночасно московські євразійці критикували письменницю за нерозуміння "цивілізаційно-творчої ролі православ'я" і "російського месіанізму".

Скандал привернув увагу європейської преси. Газета Neue Zürcher Zeitung писала: "відкидання книжки Забужко українською критикою <...> показує, що українці ще дуже далекі від вироблення конструктивно-критичного ставлення до своїх національних міфів". Ця дискусія стала першим випадком в історії незалежної України, коли комуністи й радикальні націоналісти виступили спільним фронтом, об'єднані тим, що ріднило їх і з російськими євразійцями, - ненавистю до Заходу.

З ім'ям Оксани Забужко пов'язаний вихід сучасної української літератури на міжнародну арену. Твори письменниці перекладені понад 20 мовами, окремими книжками виходили в Австрії, Болгарії, Італії, Ірані, Нідерландах, Німеччині, Польщі, Росії, Румунії, Сербії, США, Угорщині, Франції, Хорватії, Чехії, Швеції. Книжка розмов із варшавською публіцисткою Ізою Хруслінською "Український палімпсест" початково вийшла польською мовою і взимку 2013-2014 рр. стала для польських еліт важливим джерелом знань про Україну, допомігши визначитися з політичною підтримкою Майдану.

Вистави за творами письменниці йдуть на багатьох театральних сценах України, Європи і Північної Америки. У лютому 1998 р. у Нью-Йорку відбулася прем'єра драматичної сцени ( моноопери) для мецо-сопрано та камерного ансамблю "Клітемнестра" за однойменною поемою Оксани Забужко (композитор: Вірко Балей (Virko Baley), англійський переклад: Ліса Сапінкопф (Lisa Sapinkopf).

У 2001 р. на Київській студії хронікально-документальних фільмів знято експериментальний фільм "Хроніки від Фортінбраса" за мотивами однойменної збірки есеїв (режисер Оксана Чепелик).

Поезії Забужко покладені на музику багатьма українськими та зарубіжними композиторами. З 2012 р. письменниця співпрацює з гуртом "Тельнюк: Сестри", п'ятий концертний альбом якого "Дорога зі скла: LIVE" створено головно на її вірші.

У 2015 р. Чеське Радіо Влтава (Прага) підготувало театралізовану аудіоверсію роману "Музей покинутих секретів" (драматичний цикл із 15 передач, чеський переклад: Ріта Кіндлерова, режисер: Петр Манчал).

Травневий іній (1985)

Дириґент останньої свічки (1990)

Автостоп (1994)

Новий закон Архімеда (2000)

Друга спроба. Вибране (2005)

Вибрані вірші 1980-2013 (2013)

Дві культури (1990)

Хроніки від Фортінбраса (1999)

Репортаж із 2000-го року (2001)

Let my people go: 15 текстів про українську революцію (2005)

Вибране листування на тлі доби. 1992-2002 (з Юрієм Шевельовим) (2011)

З мапи книг і людей (2012)

Український палімпсест: Оксана Забужко у розмові з Ізою Хруслінською (2014)

І знов я влізаю в танк.... Вибрані тексти 2012-2016: статті, есе, інтерв'ю, спогади (2016)

Філософія української ідеї та європейський контекст: Франківський період (1992)

Шевченків міф України: Спроба філософського аналізу (1996)

Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій (2007)

Літопис самовидців: Дев'ять місяців українського спротиву / [автор проекту О. Забужко; упорядник Т. Терен; передмова С. Алексієвич; ілюстратор О. Клачинська]. - Київ: Комора, 2014. - 310, [23] с., кольор. іл. - ISBN 978-966-97403-2-8

1. Національна бібліотека Німеччини, Державна бібліотека в Берліні, Баварська державна бібліотека та ін. Record #128349832 // Німецька нормативна база даних - 2012-2016.

2. Оксана Забужко. З незнищенного // На полі чести. Кн. ІІ. Наш сучасник Євген Сверстюк / Упор. Василь Овсієнко. - К., 2015. - С.140-158

3. Оксана ЗАБУЖКО, поетеса // Письменники Радянської України. 1917-1987: Біобібліографічний довідник / Авт.-упоряд.: В. К. Коваль, В. П. Павловська. - Київ: Радянський письменник, 1988. - 719 с. - С. 693.

4. Uilleam Blacker. Nation, Body, Home: Gender and National Identity in the Work of Oksana Zabuzhko. The Modern Language Review 105.2 (2010): 487-501(англ.)

5. Oleksandra Shchur (Wallo). Post-Soviet Women Writers and the National Imaginary, 1989-2009. Ph.D. Dissertation. University of Illinois, Urbana-Champaign, 2013(англ.)

6. Оксана Забужко. Музей покинутих секретів / Видавничий Дім "Комора". Архів оригіналу за 1 травень 2016.

7. Тамара Гундорова. Післячорнобильська бібліотека: український літературний постмодернізм. Київ: Критика, 2013

8. Vitaly Chernetsky. Mapping Postcommunist Cultures: Russia and Ukraine in the Context of Globalization. Montreal: McGill-Queen's University Press, 2007(англ.)

9. Natalia Monakhova. National Identity in the Postcolonial Situation: A Comparative Study of the Caribbean and Ukrainian Cases―Jamaica Kincaid and Oksana Zabuzhko. The Atlantic Literary Review Quarterly (Special Issue on Postcolonial Feminist Writing) 4.4 (2003): 173-98(англ.)

10. Інна Стешин. Художнє втілення феміністичної ідеї в найновіший британській і українській прозі (А. Картер, О. Забужко). Кандидатська дисертація. Тернопільський державний педагогічний університет. Тернопіль: 2002

11. Amy Elizabeth Moore. Feminism and Nationalism in the Works of Nicole Brossard and Oksana Zabuzhko. Ph.D. Dissertation. University of California, Berkeley, 2009.

12. An appeal to the representatives of countries who are expected to travel to the World Cup football games in Russia Архівовано 22 червень 2018 у Wayback Machine. Open Democracy, 06.06.2018

13. Олександр Сизоненко. І на сторожі коло нього поставимо свою любов... // Вечірній Київ, 20.03.1998

14. Андрей Окара. Прогулки с Шевченко // "Ex Libris НГ" (книжное обозрение "Независимой газеты"), № 31, 13.08.1998 Архівовано 08.10.2015, у Wayback Machine.(рос.)

15. Przegląd Polityczny. W stronę nowej Ukrainy Архівовано 12 березня 2016 у Wayback Machine. (пол.)

16. Angelus-2013 для Оксани Забужко // Офіційний сайт Літературної центральноєвропейської премії Angelus, 19.10.2013(пол.)

Віра Агеєва. Жінка-авторка як інопланетянка. Літературний скандал як проблема рецепції. Казка про нежіночий простір // Агеєва В. Жіночий простір: Феміністичний дискурс українського модернізму. - К., 2003.

Бондаренко А. Українська еліта: патогенез самотності // Слово і Час. - 1998. - № 11. - С.41-45.

Герасимчук Л. Новітній український Музей

Елена Мариничева. Разминированная память // Дружба народов. - 2010. - № 9(рос.)

Наталя Партач. Інтелектуальний роман Оксани Забужко // Дзеркало Тижня. - 2007. - № 39

Пашник О. В. Трансцендентність як основа буття в ліриці О.Забужко

Леонід Плющ. Чари з країни ОЗ

Родик Костянтин. Діагноз: кремляді // Україна молода. - 2010. - № 101 (3867)

Ромазан О. О. Художнє втілення гендерних проблем у творчості Сильвії Плат та Оксани Забужко. Автореф. дис. ... канд. філол. наук. - Дніпропетровськ, 2010.

Христя Рутар. Формули колективної пам'яті на сторінках роману Оксани Забужко "Музей покинутих секретів"

Вадим Скуратівський. Нельотна погода. Замість передмови та замість монографії // Забужко О. Сестро, сестро. - К., 2003.

Стешин І. О. Художнє втілення феміністичної ідеї в найновішій британській і українській прозі (А.Картер, О.Забужко). Автореф. дис. ...канд. філол. наук. - Тернопіль, 2002.

Людмила Таран (ред.). Сад Артеміди. Жінка як текст: Емма Андієвська, Соломія Павличко, Оксана Забужко: фрагменти творчості і контексти. - Київ: Факт, 2002.

Тебешевська-Качак Т. Автобіографізм як принцип нарації та характеротворення у прозі Оксани Забужко // Слово і час. - 2004. - №.2.

Леонід Ушкалов. Дзеркала Оксани Забужко // Ушкалов Л. Сковорода та інші: Причинки до історії української літератури. - К., 2007.

Філоненко С. Концепція особистості жінки в українській жіночій прозі 90-х років XX століття. - К. - Ніжин, 2006.

Шерех (Шевельов) Ю. Куди пролягає траса // Шевельов Ю. З історії незакінченої війни. - К., 2009.

Mark Andryczyk. The Intellectual as Hero in 1990s Ukrainian Fiction // University of Toronto Press, 2012.

Bohachevsky-Chomiak M. "Notre Dame d'Ukraine: Ukrajinka v konflikti mifolohii. By Oksana Zabuzhko" // Slavic Review. - Vol. 68. - No. 3 (Fall 2009).(англ.)

Chernetsky V. "Confronting Traumas: The Gendered/Nationed Body as Narrative and Spectacle". In: Chernetsky V. Mapping Postcommunist Cultures: Russia and Ukraine in the Context of Globalization. - McGill-Queen's University Press, 2007.(англ.)

Czech M. Ukraina bez tabu // Gazeta Wyborcza, 01.11.2010(пол.)

Achim Engelberg. Kassandra aus Kiev // Blätter für deutsche und internationale politik, Mai 2012(нім.)

Hrycak A., Rewakowicz M.G. "Feminism, Intellectuals and the Formation of Micro-Publics in Postcommunist Ukraine" // Studies in East European Thought. - Vol. 61. - No. 4 (2009): 311-333 (англ.)

Languagehat: The Museum Of Abandoned Secrets(англ.)

Serguei Alex Oushakine. Introduction: Wither the intelligentsia: the end of the moral elite in Eastern Europe // Studies in East European Thought 61 (2009): 243-8.

Ilma Rakuse. Scharf beobachtete Ukraine // Neue Zürcher Zeitung, 04.11.2010(нім.)

Maryna Romanets. Erotic Assemblages: Field Research, Palimpsests, and What Lies Beneath // Journal of Ukrainian Studies, vol. 26, 1-2 (2002): 273-85.

Janet Walker. The Museum Of Abandoned Secrets(англ.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Забужко Оксана Стефанівна

# data[].attributes.attachment_link.description
Окса́на Стефа́нівна Забу́жко ( 19 вересня 1960, Луцьк, Українська РСР) - українська письменниця, поетеса, есеїстка і публічна інтелектуалка. Її твори перекладено багатьма мовами. Оксана Забужко народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьку, у шістдесятницькій родині з давніми історичними традиціями.

# data[].attributes.headline
Ознаки постмодернізму

# data[].attributes.subject
Ознаки постмодернізму

# data[].attributes.body
Один із засновників постмодерністської течії в українській літературі, яку умовно називають "станіславським феноменом". Представники цього напрямку активно розробляють поетику "карнавального" листа. На початку 90-х років разом з Ю. Іздриком починає видавати перший в Україні постмодерністський журнал "Четвер". У 1985 році за результатами публікації двох книг віршів прийнятий у СП України, у 1991 році — за ідейним переконанням виходить зі складу Союзу письменників разом з декількома колегами і стає ініціатором установи Асоціації українських письменників.

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Андрухович про агресивну антиукраїнську хвилю - Рандеву з Яніною Соколовою

# data[].attributes.body
Олександр Ірванець – український письменник, поет, драматург і перекладач. Виростав у Рівному. Закінчив 8 класів Рівненської СШ № 18 (1976 р.), Дубенське педагогічне училище (1980 р.) та Московський Літературний інститут (1989 р.) Окремі вірші перекладалися англійською, німецькою, французькою, шведською, польською, білоруською, російською мовами. 1985 року Ірванець разом з Юрієм Андруховичем та Віктором Небораком заснував літературне угрупування «Бу-Ба-Бу», яке існує і досі. З 1993 року постійно мешкає в Ірпені під Києвом. Останнім часом працює в драматургії і прозі — роман «Рівне/Ровно» опубліковано в квітневому й травневому числах часопису «Кур`єр Кривбасу» 2001 року.

# data[].attributes.body
"В опозицію дівчина..."
"Переночуй мене, вишневий саде..."
"Раптово усі поставали борцями..."
"Як останній мудила, гризеш посторонки й вудила..."

# data[].attributes.headline
Коротка біографія:

# data[].attributes.subject
Коротка біографія:

# data[].attributes.body
Поет, прозаїк, драматург, перекладач. Народився у січні 1961 року у Львові.         У 1988 р. закінчив Московський літературний інститут ім. Горького. Автор збірок поезій «Вогнище на дощі» (1987), «“Тінь великого класика” та інші вірші» (1991), «Вірші останнього десятиліття» (2001), роману «Рівне/Ровно (Стіна)» (2002). Його поезії та драматургія були перекладені англійською, німецькою, французькою, польською, шведською, російською, білоруською та хорватською мовами. П’єси Ірванця ставилися на сценах Німеччини, Люксембурга, Казахстану. У Польщі була створена радіоп’єса «Recording», а у Кракові вийшла окрема книга його драматургії. Готується до виходу книга прози О. Ірванця «Очамимря».Виростав у Рівному. Закінчив 8 класів Рівненської СШ № 18 (1976 р.), Дубенське педагогічне училище (1980 р.) та Московський Літературний інститут (1989 р.)Окремі вірші перекладалися англійською, німецькою, французькою, шведською, польською, білоруською, російською мовами.З 1993 року постійно мешкає в Ірпені під Києвом. Останнім часом працює в драматургії і прозі – роман «Рівне/Ровно» опубліковано в квітневому й травневому числах часопису «Кур`єр Кривбасу» 2001 року. Більші за обсягом добірки віршів друкувались у московських «Литературной учёбе» і «Дружбе народов», польских «Literatura na swiecie» (Варшава), «Akcent» (Люблін) , німецькій антології «Reich mir die steinerne Laute» Brodina Verlag, 1996 р. та пам`ятних «Вісімдесятниках», упорядкованих Ігорем Римаруком .

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
загальна рівнозначність всіх явищ і аспектів життя,  засудження насильницької дегуманізації,                       засудження асиміляції людини зовнішнім світом

# data[].attributes.body
"В опозицію дівчина...", "Переночуй мене, вишневий саде...",                                                "Раптово усі поставали борцями... ",
"Як останній мудила,гризеш посторонки й вудила..."

# data[].attributes.headline
Коротка біографія

# data[].attributes.subject
Коротка біографія

# data[].attributes.body
Оксана Забужко народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьк. За словами письменниці, правдиве родове прізвище оригінально було не «Забужко», а «Забузькі». В Луцьку жила до 8 років, поки її батька не виявило КГБ, що переслідувало його кілька років. Після цього родина була вимушена переїхати до Києва. Закінчила філософський факультет (1977-1982) та аспірантуру з естетики (1985) Київського університету імені Тараса Шевченка. Була членом КПРС. Учасниця революції на граніті 1990 року.  Захистила кандидатську дисертацію на тему «Естетична природа лірики як роду мистецтва». Виключно літераторством трудовий досвід Забужко не обмежується. Довгий час вона працювала викладачем. Причому лекції кандидата філософських наук Забужко пощастило відвідати студентам не тільки Київської державної консерваторії ім. П. Чайковського, де Забужко читала естетику, а також студентам таких всесвітньо відомих університетів як Гарвардський, Єльський, Колумбійський. Починаючи з 1989 р. Забужко є старшим науковим співробітником Інституту філософії НАН України. 1992 року викладала україністику в Університеті штату Пенсильванія як запрошений письменник. У 1994 авторка отримала стипендію Фонду Фулбрайта і викладала в Гарвардському та Піттсбурзькому університетах. В Україні Забужко від 1996 (від часу першої публікації роману-лонґселера «Польові дослідження з українського сексу») залишається найпопулярнішим україномовним автором. Твори Забужко здобули також міжнародне визнання, особливо широке — в Центральній та Східній Європі. У 1985 році вийшов перший збірник віршів Забужко «Травневий іній». Оксана Забужко — член Асоціації українських письменників.

# data[].attributes.body
"Рядок з автобіографії"
"Читаючи історію"
"Жінка з цитринами»
"А музика щемна"
"Я згоряю від ніжності" "Автопортрет без ревнощів" "Відлопотиш дощами"

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
тотальна іронія, загальне осміяння і глузування,
свідома настанова на іронічне співставлення різних жанрів, стилів, художніх течій.

# data[].attributes.headline
Коротка біографія

# data[].attributes.subject
Коротка біографія

# data[].attributes.body
Народився 13 березня 1960 року у Станіславі. Володіє українською, російською, польською, англійською та німецькою мовами. Захоплення: фонетика. Навчався в спеціалізованій школі №5 з поглибленним вивченням німецької мови. Закінчив редакторське відділення Українського поліграфічного Інституту у Львові (1982) та Вищі літературні курси при Літературному інституті ім. М.Горького в Москві (1991). Працював газетярем, служив у війську, деякий час очолював відділ поезії Івано-Франківського часопису «Перевал» (1991–1995). Співредактор часопису текстів і візій «Четвер» (1991–1996). Віце-президент АУП (1997–1999). У 1994 році захистив кандидатську дисертацію по творчості забороненого в радянські роки класика української поезії першої половини XX століття Богдана-Ігоря Антонича. Докторську пише по творчості американських поетів-бітників. Був лідером відомої поетичної групи Бу-Ба-Бу («Бурлеск-Балаган-Буфонада»). В ієрархії Бу-Ба-Бу займає посаду Патріарха, звідки й походить прізвисько «Патріарх української поезії». Один із засновників постмодерністської течії в українській літературі, яку умовно називають «станіславським феноменом». Представники цього напрямку активно розробляють поетику «карнавального» письма. У 1985 році за результатами публікації двох книг віршів прийнятий у СП України, у 1991 році — за ідейним переконанням виходить зі складу Союзу письменників разом з декількома колегами і стає ініціатором установи Асоціації українських письменників. Наприкінці 1980-х відомий, як активний діяч первісного, ліберально-демократичного Руху. На початку 1990-х років разом з Ю.Іздриком починає видавати перший в Україні постмодерністський журнал «Четвер». З 1991 року публікується у великих літературних журналах України. У 1994 році захистив кандидатську дисертацію по творчості забороненого в радянські роки класика української поезії першої половини XX століття Богдана-Ігоря Антонича. Докторську пише по творчості американських поетів-бітників. У 1997 році в Україні окремими виданнями вийшли чотири книги Андруховича: «Екзотичні птахи і рослини» (вірші), книга прози (романи «Рекреації» і «Московіада»), роман «Перверзія», який заслужив репутацію культового літературного твору, книга есе «Дезорієнтація на місцевості». Критики називають Андруховича «священною коровою нової української словесності». Кілька років вів рубрику «Парк культури» у загальнонаціональній щоденній газеті «День» (Київ). Редактор і укладач Хрестоматійного додатку «Малої української енциклопедії актуальної літератури» (МУЕАЛ). Автор п’ятого перекладу українською мовою шекспірівського «Гамлета» (журнал «Четвер» №10,2000). Автор перекладів українською мовою п’єси «Гамлет» Вільяма Шекспіра й американських поетів-бітників «День смерті пані День» (2006). Головний редактор літературного альманаху «Потяг 76». Твори Андруховича  перекладені багатьма європейськими мовами, зокрема роман «Перверзія» опублікований у Німеччині та Польщі. Книга есеїв видана в Австрії. Лауреат літературної премії Благовіст (1993), премії Рея Лапіки (1996), Міжнародної премії ім. Гердера (2001), одержав спеціальну премію в рамках нагородження Премією Світу ім. Еріха-Марії Ремарка від німецького міста Оснабрюк (2005), «За європейське взаєморозуміння» (Лейпціг, 2006). Письменник активно займається громадською діяльністю. Має яскраво виражену громадянську позицію, підтримуючи європейську інтеґрацію України.

# data[].attributes.body
«АСТРОЛОГ»
«ПІСНЯ МАНДРІВНОГО СПУДЕЯ»

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
поспішне руйнування традиційних течій і форм,
домінування живопису

# data[].attributes.attachment_link.title
"Астролог" Юрія Андруховича, аудиовірші

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ТЕЛЬНЮК: Сестри

# data[].attributes.attachment_link.title
ТЕЛЬНЮК: Сестри - Автопортрет без ревнощів [Оксана Забужко] LIVE

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Є Новини Хмельницького YeUa

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Ірванець. Фрагмент з роману "Харків  1938"

# data[].attributes.headline
Коротка біографія

# data[].attributes.subject
Коротка біографія

# data[].attributes.body
гор Миколайович Римарук народився 4 липня 1958 року в селі М’якоти Хмельницької області в сім’ї сільських педагогів. Школу закінчив на відмінно. Писати вірші Ігор почав ще під час навчання в школі, і це захоплення літературою вплинуло на все його життя. Закінчив факультет журналістики Київського університету імені Тараса Шевченка (1979). Дебютував в 1978 в журналі «Дніпро» (Дніпро). Працював у пресі та видавництвах. Головний редактор журналу «Сучасність», завідувач редакцією сучасної української літератури видавництва «Дніпро», член Спілки письменників України (1984), віце-президент Асоціації українських письменників. Упорядник антології нової української поезії «Вісімдесятники» (1990). Лауреат Національної премії імені Тараса Шевченка (2002). Радник міністра культури з питань книговидання (2007). У жовтні 2008 року у Львові поета збила автівка. 3 жовтня 2008 року він помер у лікарні. Похований 6 жовтня на Личаківському цвинтарі

# data[].attributes.headline
Вірші за програмою

# data[].attributes.subject
Вірші за програмою

# data[].attributes.body
"Обнови"

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Іронія (хай і гірка) та ігрові прийоми
Змішування різних (високого й низького) стилів

# data[].attributes.attachment_link.title
Присмерки імперії. Герметичні вісімдесятники, бароковий Шевчук і вітер змін (1980-1989)

# data[].attributes.body
1958, 4 липня – народився Ігор Миколайович Римарук в селі М’якоти, що на Волині (Хмельницька область) в родині інтелігентів, вчителів
1978 — починає друкуватися в журналах «Дніпро» та у популярній газеті «Літературна Україна»
1979 — закінчив Київський університет ім. Т.Г. Шевченка, де навчався на факультеті  журналістики. В цьому ж році одружився із Ольгою Унгурян
1982 — в Ігоря Римарука народилася донька, яку назвали Анастасія
1984 — виходить перша збірка поета під назвою «Висока вода». Ігор Римарук стає членом Спілки письменників та починає жити з іншою жінкою – акторкою Галиною Стефановою
1988 – видає книгу «Упродовж снігопаду»
1989 — після розлучення з першою дружиною – одружився з відомою українською письменницею Ірен Роздобудько, з якою теж розлучився 2006-го року
1990 – став упорядником антології нової української поезії «Вісімдесятники»
1991 – Ігор Римарук пише книгу «Нічні голоси»
1996 – світ побачила книга «Золотий дощ»
2002 – стає Лауреатом Національної премії ім. Т. Г. Шевченка за збірку «Діва обида»
2004, лютий — Ігор Римарук очолює Асоціацію українських письменників
2007 —  після розлучення з Ірен Роздобудько бере церковний шлюб із перекладачкою Ларисою Андрієвською та переїжджає до міста Львів. У Львові видає книги «Бермудський трикутник» та «Сльоза Богородиці». Займає посаду радника міністра культури з питань книговидання
2008, 3 жовтня — помер у Львові (був збитий автівкою), похований на Личаківському кладовищі

# data[].attributes.body
Нічні голоси
Світлина
Здається, так було одвіку...
У небесних полях чорнокрилий тюльпан
Чорна чаша наповнена вщерть...
Ця стерня не коле...

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Провідними ознаками постмодерністської літератури є іронія, “цитатне мислення”, інтертекстуальність, пастіш, колаж, принцип гри.
Особливе значення у постмодернізмові надається текстовій структурі, власне, текстові у тексті.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/U_v4wpn6SfA

# data[].attributes.body
Юрій Андрухович — знакова постать сучасної української літератури, провідний український поет, прозаїк, есеїст, «Патріарх Бу-Ба-Бу».

1985 р. разом з Віктором Небораком та Олександром Ірванцем заснував знамениту поетичну групу Бу-Ба-Бу (Бурлеск-Балаган-Буфонада), котра яскраво продемонструвала успішний приклад творення соціо-культурного міту.

З 1991 року Андрухович — співредактор літературно-мистецьких часописів «Четвер» та «Потяг».

Творчість Андруховича має значний вплив на перебіг сьогоднішнього літературного процесу в Україні, з його іменем пов’язані перші факти неупередженого зацікавлення сучасною українською літературою на Заході. Твори Андруховича перекладені багатьма мовами.

# data[].attributes.headline
Головні твори:

# data[].attributes.subject
Головні твори:

# data[].attributes.body
Поетичні збірки «Небо і площі» (1985), «Середмістя» (1989), «Екзотичні птахи і рослини» (1991), «Екзотичні птахи і рослини з додатком «Індія»: «Колекція віршів» (1997), «Пісні для мертвого півня» (2004), «Листи в Україну» (2013, «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА»).

Прозові твори:

Цикл оповідань «Зліва, де серце» (1989).

Романи:

«Рекреації» (1992)

«Московіада» (1993, 2006)

«Перверзія» (1996)

«Дванадцять» обручів (2003)

«Таємниця. Замість роману» (2007)

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Визначальний напрям творчості Андруховича — постмодернізм, для якого характерне руйнування ілюзій, еклектика (змішування світоглядних ідей, поглядів, стилів), потяг до архаїки, колективного підсвідомого, ігровий стиль, інтертекстуальність тощо.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/fm4SXiESd1I

# data[].attributes.body
Народилася 19 вересня 1960 р. в Луцьку в родині філологів. 1968 р. переїхала з батьками до Києва.Друкуватися в літературній періодиці почала з 1972 р. (вірші).Закінчила: Київську середню школу №82 (1977), філософський факультет Київського університету ім.Шевченка (1982) та аспірантуру при кафедрі етики і естетики цього ж університету (1986). 1987 р. захистила дисертацію «Естетична природа лірики як роду мистецтва» на звання кандидата філософських наук.В 1986-1988 рр. викладала естетику та історію культури в Київській консерваторії ім.Чайковського. З 1988 р. - співробітник Інституту філософії Академії Наук України. В 1992-1994 рр. перебувала в університетах США (Пенсильванському, Гарвардському, Пітсбурзькому) як “запрошений письменник” та Фулбрайтівський стипендіат. Від 1996 р., коли було видано «Польові дослідження з українського сексу» в Україні та «A Kingdom of Fallen Statues» у Канаді, провадить кар’єру професійного літератора. Багато подорожує (див. Календар). Має низку громадських навантажень - Віце-президент Українського ПЕН-центру, член Наглядової Ради Міжнародного Фонду «Відродження», член багатьох редколегій, журі, конкурсних комітетів в Україні та за кордоном. |

# data[].attributes.body
"ARS CRITICA"

"AD HOMINEM"
"Сізіф"
" У ВАГОНІ МЕТРО"

" ПОПЕЛЮШКА"

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Постмодернізм сьогодні – це культурологічний феномен, зміст і термінологія якого поки що не з’ясовані остаточно. Як правило, літературний процес багатьом сучасникам видається тією або іншою мірою хаосом.
До цього напряму належать письменники-сучасники, чиї твори відзначилися особливими рисами.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/ZCO3TFdmo9k

# data[].attributes.body
Народився 24 січня 1961 року у Львові. Дитинство пройшло у Рівному. У 1976 закінчив Рівненську середню школу № 18 (1976), і вступив у Дубенське педагогічне училище, яке закінчив у 1980. У 1989 році закінчив Літературний інститут імені Горького. Кожаные женские кроссовки Ecco за "копейки" Твори перекладалися англійською, німецькою, французькою, шведською, польською, чеською, білоруською, російською, італійською, хорватською мовами. 17 квітня 1985 разом із Юрієм Андруховичем та Віктором Небораком заснував літературне угруповання Бу-Ба-Бу. ПідскарбійБу-Ба-Бу. З 1993 року постійно мешкає в Ірпені під Києвом. З початку 2000-х рр. працює в драматургії та прозі. Автор понад двох десятків книг та численних публікацій у часописах і альманахах Європи й Америки. Ірванця критикують за підтримку західно-українського сепаратизму

# data[].attributes.body
«Вогнище на дощі»
«Тінь великого класика»
«Вірші останнього десятиліття»
«Рівне/Ровно (Стіна)»
«П’ять п’єс»
«Очамимря: Повість та оповідання»
«Любіть!..»
«Рівне/Ровно (Стіна)»
«Лускунчик-2004»

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
культ незалежної особистості;

потяг до архаїки, міфу, колективного позасвідомого;

прагнення поєднати, взаємодоповнити істини (часом полярно протилежні) багатьох людей, націй, культур, релігій, філософій;

бачення повсякденного реального життя як театру абсурду, апокаліптичного карнавалу;

використання підкреслено ігрового стилю, щоб акцентувати на ненормальності, несправжності, протиприродності панівного в реальності способу життя.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/b0fvBnSsTpg

# data[].attributes.body
Ігор Миколайович Римарук народився 4 липня 1958 року в селі М’якоти Хмельницької області в сім’ї сільських педагогів. Школу закінчив на відмінно. Писати вірші Ігор почав ще під час навчання в школі, і це захоплення літературою вплинуло на все його життя. Закінчив факультет журналістики Київського університету імені Тараса Шевченка (1979). Дебютував в 1978 в журналі «Дніпро» (Дніпро). Працював у пресі та видавництвах. Головний редактор журналу «Сучасність», завідувач редакцією сучасної української літератури видавництва «Дніпро», член Спілки письменників України (1984), віце-президент Асоціації українських письменників. Упорядник антології нової української поезії «Вісімдесятники» (1990). Лауреат Національної премії імені Тараса Шевченка (2002). Радник міністра культури з питань книговидання (2007). У жовтні 2008 року у Львові поета збила автівка. 3 жовтня 2008 року він помер у лікарні. Похований 6 жовтня на Личаківському цвинтарі.

# data[].attributes.body
А те, що живий, — серед ночі засвідчує страх...

Вже не стачить старих підошов...

Від'їзд

Глоссолалії

Здається, так було одвіку...

Ксерокопія

Нічні голоси

Обнови

Один

Різдво

Світлина

Сиві гриви зірниць...

Століття — в зачарованому колі...

У небесних полях чорнокрилий тюльпан...

Уривок із поеми

Ця стерня не коле...

Чорна чаша наповнена вщерть...

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
культ незалежної особистості;

потяг до архаїки, міфу, колективного позасвідомого;

прагнення поєднати, взаємодоповнити істини (часом полярно протилежні) багатьох людей, націй, культур, релігій, філософій;

бачення повсякденного реального життя як театру абсурду, апокаліптичного карнавалу;

використання підкреслено ігрового стилю, щоб акцентувати на ненормальності, несправ- жності, протиприродності панівного в реальності способу життя;

зумисне химерне переплетення різних стилів оповіді (високий класицистичний і сентиментальний чи грубо натуралістичний і казковий та ін.; у художній стиль нерідко вплітаються науковий, публіцистичний, діловий стилі);

суміш багатьох традиційних жанрових різновидів;

сюжети творів — це легко замасковані алюзії (натяки) на відомі сюжети літератури попередніх епох;

запозичення, перегуки спостерігаються не лише на сюжетно-композиційному, а й на образному, мовному рівнях;

як правило, у постмодерністському творі наявний образ оповідача;

іронічність та пародійність.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/Jk63Kek1aAI

# data[].attributes.body
Народився 13 березня 1960 року у Станіславі (Українська РСР, СРСР). Родина: батько — Ігор Мар'янович (1930–1997); мати — Ганна Степанівна (1940–2016); дружина Ніна Миколаївна (нар. 1959); дочка Софія (нар. 1982) і син Тарас (нар. 1986); онучка Варвара (нар. 2008, донька Софії). Володіє українською, російською, польською, англійською та німецькою мовами.
Навчався в спеціалізованій школі № 5 з поглибленим вивченням німецької мови. Закінчив редакторське відділення Українського поліграфічного Інституту у Львові (1982) та Вищі літературні курси при Літературному інституті ім. М.Горького в Москві (1991). Працював газетярем, служив у війську, деякий час очолював відділ поезії часопису «Перевал» (Івано-Франківськ, 1991–1995).БББББувувувувув
лідером відомої поетичної групи «Бу-Ба-Бу» («Бурлеск-Балаган-Буфонада»), яка об'єднала авторів з Рівного (Олександр Ірванець), Львова (Віктор Неборак), Івано-Франківська (Юрій Андрухович). Один із засновників постмодерністської течії в українській літературі, яку умовно називають «Станіславським феноменом». Представники цього напрямку активно розробляють поетику «карнавального» письма.
Наприкінці 1980-х відомий як активний діяч щойно створеного Народного Руху України.
Лауреат літературної премії «Благовіст» (1993), премії Рея Лапіки (1996), Міжнародної премії ім. Гердера (2001), одержав спеціальну премію в рамках нагородження Премією Світу ім. Еріха-Марії Ремарка від німецького міста Оснабрюк (2005), «За європейське взаєморозуміння» (Лейпціг, 2006).

# data[].attributes.headline
Поетичні збірки

# data[].attributes.subject
Поетичні збірки

# data[].attributes.body
«Небо і площі» (1985)

«Середмістя» (1989)

«Екзотичні птахи і рослини» (1991)

«Екзотичні птахи і рослини з додатком „Індія“: Колекція віршів» (Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 1997)

«Пісні для мертвого півня» (Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2004)

«Листи в Україну» (К.: А-ба-ба-га-ла-ма-га, 2013)].

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Постмодернізм, хоча здебільшого протиставляється модернізму, також виступає його спадкоємцем. Почавшись із досить вузького кола митців і філософів, постмодернізм завоював культуру, оскільки нівелював відстань між масовим і елітарним споживачем. Якщо модернізм був націлений на обмежену аудиторію, здатну його сприйняти, в силу своєї новизни, то постмодернізм від початку вторинний, використовує існуюче до нього, тому доступний широкому загалу.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/rdWGr25b28M

# data[].attributes.body
Оксана Забужко народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьк. За словами письменниці, правдиве родове прізвище оригінально було не «Забужко», а «Забузькі». В Луцьку жила до 8 років, поки її батька не виявило КГБ, що переслідувало його кілька років. Після цього родина була вимушена переїхати до Києва.

Закінчила філософський факультет (1977-1982) та аспірантуру з естетики (1985) Київського університету імені Тараса Шевченка.
Була членом КПРС. Учасниця революції на граніті 1990 року.

Захистила кандидатську дисертацію на тему «Естетична природа лірики як роду мистецтва». Виключно літераторством трудовий досвід Забужко не обмежується. Довгий час вона працювала викладачем. Причому лекції кандидата філософських наук Забужко пощастило відвідати студентам не тільки Київської державної консерваторії ім. П. Чайковського, де Забужко читала естетику, а також студентам таких всесвітньо відомих університетів як Гарвардський, Єльський, Колумбійський. Починаючи з 1989 р. Забужко є старшим науковим співробітником Інституту філософії НАН України.

# data[].attributes.body
•“В якомусь світі я була з •тобою…”

•Пам’яті “проклятих поетів”
•Перед світом

•Лист із дачі
•Вступ до естетики пози
•Попелюшка
•“І двері розчахнулись…”
•Прощання між зірок

•Ars Critica
•Like A Camel, Like A Weasel, Like A
•Новий закон Архімед

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
безповоротності прогресу, вирішення наукою й технікою глобальних проблем людства, цілісності світу, існуванні загальнолюдських цінностей. Для постмодернізму характерні розмиття меж мистецьких жанрів і напрямів, усунення відокремленості масової культури від елітарної, автора від глядача (читача), проголошення відносності істини та цінностей, недовіра до авторитетів, деконструкція, гра та іронія.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/1_6I86mE-gs

# data[].attributes.body
Народився 24 січня 1961 року у Львові. Виріс у Рівному. 1980 року закінчив Дубенське педагогічне училище. Після – вчителював. 1989 року – Московський Літературний інститут. Один із учасників літературного гурту Бу-Ба-Бу (Юрій Андрухович, Віктор Неборак). Підскарбій Бу-Ба-Бу.

Автор книг віршів "Вогнище на дощі" (1987) і "Тінь великого класика" та інші вірші" (1991), "Вірші останнього десятиліття" (2001)

Окремі вірші було перекладено англійською, німецькою, французькою, шведською, польською, білоруською, російською мовами. Роман "Рівне/Ровно" було перекладено польською мовою і вже двічі видано в Польщі.

З 1993 року постійно мешкає в Ірпені під Києвом.

Перекладає з білоруської, польської та англійської мов. У перекладах Ірванця побачили світ книжки Василя Бикова "Ходільці: оповідання" (2005), Уладзімера Арлова "Реквієм для бензопилки" (2005), Яноша Гловацького "Четверта сестра".

Лауреат премії Фонду Гелен Щербань-Лапіка (США) 1995 року. Стипендіат Академії Шльосс Солітюд (Німеччина) 1995 року. Член жюрі театрального фестивалю "Боннер Бієнналє" 2000 та 2002 років.

П’єси Олександра Ірванця ставилися у Німеччині, Україні та Польщі.

2001-го збірка драматургії "Recording i inne utwory" в перекладах Пшемислава Томанка вийшла у краківському видавництві "Ksiegarnia Akademicka". Автор "П’яти п’єс".

# data[].attributes.headline
Популярні твори

# data[].attributes.subject
Популярні твори

# data[].attributes.body
До французького шансоньє

Маленька п'єса про зраду для однієї актриси

Рівне/Ровно (Стіна)

Харків — 1938

Прямий ефір

# data[].attributes.headline
Риси постмодернізму

# data[].attributes.subject
Риси постмодернізму

# data[].attributes.body
Орієнтація постмодерної культури і на "масу", і на "еліту" суспільства.

Суттєвий вплив мистецтва на поза-художні сфери людської діяльності (політику, релігію, інформатику тощо).

Стильовий плюралізм.

Широке цитування у своїх творах мистецтва попередніх епох.

Іронізування над художньою традицією минулих культур.

Використання прийому гри під час створення творів мистецтва.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/88BKIQyu8tM

# data[].attributes.headline
Сергі́й Ві́к

# data[].attributes.body
Сергі́й Ві́кторович Жада́н (нар. 23 серпня 1974, м. Старобільськ, Ворошиловградська область, Українська РСР) — український поет, прозаїк, перекладач, громадський активіст, фронтмен гуртів Жадан і Собаки та Лінія Маннергейма.

# data[].attributes.body
Добре, добре, знищуй листи…

Тому що ніколи тебе не вирвеш…

Перші дні листопада

Птах уночі забивається до кімнати…

Можливо, я просто не вмію передати все це…

Що вона потім робила, куди пішла…

Навіть якби ти покинула ті місця…

Що ти будеш згадувати про ці часи?

Коли вона повернулась…

# data[].attributes.headline
Сергій Жадан є яскра

# data[].attributes.body
Сергій Жадан є яскравим представником постмодернізму.
- культ незалежної особи;
- потяг до архаїки, міфу;
- прагнення поєднати багато націй;
- іронічність та пародійність;
- присутність образу оповідача і тд.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=zf9BCmLJG1A

# data[].attributes.headline
І́гор Микола

# data[].attributes.body
І́гор Микола́йович Римару́к (4 липня 1958, М'якоти, Хмельницька обл. — 3 жовтня 2008, Львів) — український поет. Лауреат Національної премії імені Тараса Шевченка (2002). Президент Асоціації українських письменників. Радник міністра культури з питань книговидання (2007).

# data[].attributes.body
- СВІТЛИНА
- РІЗДВО
- ВІД’ЇЗД
- НІЧНІ ГОЛОСИ
- КСЕРОКОПІЯ

# data[].attributes.headline
Один із засновників 

# data[].attributes.body
Один із засновників постмодерністської течії в українській літературі, яку ще називають * станіславським феноменом *.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=A1nK4CztnsM

# data[].attributes.headline
Ю́рій І́горо

# data[].attributes.body
Ю́рій І́горович Андрухо́вич (нар. 13 березня 1960, Станіслав, нині Івано-Франківськ) — український поет, прозаїк, перекладач, есеїст. Кандидат філологічних наук. Живе і працює в Івано-Франківську.

# data[].attributes.body
- Вулиця Єреванська
- Зміна декорація
- Музей старожитностей
- Вірш Казкар
- Дует

# data[].attributes.headline
Визначальний напрям 

# data[].attributes.body
Визначальний напрям творчості Андруховича — постмодернізм, для якого характерне руйнування ілюзій, еклектика (змішування світоглядних ідей, поглядів, стилів), потяг до архаїки, колективного підсвідомого, ігровий стиль, інтертекстуальність тощо.

# data[].attributes.body
https://www.livelib.ru/author/4744-yurij-andruhovich

# data[].attributes.headline
Окса́на Стеф

# data[].attributes.body
Окса́на Стефа́нівна Забу́жко (нар. 19 вересня 1960, Луцьк, Українська РСР) — українська письменниця, поетеса, есеїстка і публічна інтелектуалка. Її твори перекладено багатьма мовами.

# data[].attributes.body
- Диптих 2008 року
-  Друга спроба
-  Сізіф
-  ТЕОРЕМА
-  Історія єресі

# data[].attributes.headline
Являється яскравим п

# data[].attributes.body
Являється яскравим прикладом постмодернізму в українській літературі.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=JlMAkYnjsm4

# data[].attributes.headline
Олекса́ндр В

# data[].attributes.body
Олекса́ндр Васи́льович Ірване́ць (нар. 24 січня 1961, Львів) — український поет, прозаїк, драматург і перекладач.