# data[].attributes.headline
ДРУЗІ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ - КЛИМА ДЖУРИ

# data[].attributes.subject
ДРУЗІ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ - КЛИМА ДЖУРИ

# data[].attributes.headline
СТРАХИ КЛИМА ДЖУРИ

# data[].attributes.subject
СТРАХИ КЛИМА ДЖУРИ

# data[].attributes.headline
Боявся синьомордів 

# data[].attributes.subject
Боявся синьомордів 

# data[].attributes.body
Це жаби-прибульці, що мріяли захопити світ.  Та, не зважаючи на свій страх, Клим погодився вступити в ТТБ, щоб зупинити їх

# data[].attributes.attachment_link.title
Обкладинка до твору - jigsaw puzzle (35 pieces)

# data[].attributes.headline
ПЕРЕВІР СЕБЕ.      ВІКТОРИНА ЗА МОТИВОМ ПОВІСТІ. 

# data[].attributes.subject
ПЕРЕВІР СЕБЕ.      ВІКТОРИНА ЗА МОТИВОМ ПОВІСТІ. 

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди пару. Якщо відповідь правильна, пара зникає.

# data[].attributes.headline
ЧИТАТИ ОНЛАЙН

# data[].attributes.subject
ЧИТАТИ ОНЛАЙН

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Я обережно визирнув із-за рогу будинку й одразу ж відсахнувся: біля мого під'їзду стояв Кактус. На жаль, з Кактусом, якого насправді звуть Сашко Смик, я знайомий майже від народження - ми живемо у сусідніх квартирах. Мама каже, що сваритися ми з ним почали, ще лежачи у візочках. Варто було залишити наші колясочки поруч, як ми билися пляшечками з молочною сумішшю й намагалися видерти одне в одного іграшки. Не знаю, з чого почалася наша ворожнеча, але скільки я себе пам'ятаю, кожна наша зустріч закінчувалася якщо не бійкою, то штурханами.

Я до цього давно звик і ставився просто - як до неминучого лиха. Ми з Сашком завжди були однакові на зріст і сили в нас були рівні. Але після літніх канікул я побачив Кактуса й просто остовпів. Розумієте, раніше Сашко був невеличкий і худий, волосся в нього стирчало на всі боки, як колючки в кактуса, - через це його так і прозвали. А тепер він став схожий на гібрид жирафи з орангутангом. Тобто виріс одразу на дві голови й накачав м'язи, як у Шварценегера! І перша ж наша сутичка скінчилася тим, що я зрозумів: ось що відчувають альпіністи, потрапивши під гірську лавину!

Після цього я почав виходити з дому, як шпигун у старих фільмах - полохливо озираючись, а потім біг до школи крізь прохідні двори. А коли все ж стикався десь із Сашком ніс до носа, то просто тікав, як звичайний боягуз А Кактус реготав мені в спину і кричав копіюючи Карабаса Барабаса з фільму "Пригоди Буратіно":

- Підійди до мене, дитинко! Зараз як дам боляче!

Ось і тепер Кактус мене помітив, ошкірився і почав підманювати пальцем. При цьому ще й приказував:

- Киць-киць, не бійся, я тебе трохи поб'ю, по-сусідськи, - і було видно, що зайти до під'їзду мені так і не пощастить.

Я відчув, що втягаю голову в плечі, мов черепаха, яка помітила небезпеку й намагається сховатися у панцир, і щодуху побіг геть, подалі від Сашка і від його нахабного переможного реготу. По ногах мене бив футляр від скрипки - адже я саме повертався з уроку музики, і це, здається, смішило Сашка найдужче. Адже він дражнив мене Поганським Паганіні ще відтоді, як уперше побачив зі скрипкою. Хоча справжнє моє ім'я Клим Джура.

Серце в мене калатало як скажене, я задихався і відчував, що Кактус ось-ось схопить мене за шкірки й почне лупцювати, - але тут сталося щось дивне й незрозуміле: люк, на який я наступив, раптом почав м'яко вгинатися під моїми ногами,і я шкереберть полетів у чорну прірву.

Спершу я почув звук. Він долинав звідкись іздалеку і був схожий на дзижчання бджоли. Навколо мене панувала темрява, і хоч як я вдивлявся туди, звідки почув оте тихе дзижчання, не побачив нічого. Я почав навпомацки просуватися вперед, усе ще не розуміючи, що сталося - адже останнє, що я пам'ятав, було падіння. І ще було дивно, що я зовсім не злякався. Почував себе так, ніби те, що зі мною відбувається - це якась комп'ютерна гра. Варто натиснути на кнопку, і все закінчиться.

Світло спалахнуло зненацька і засліпило мене. Виявляється, я стояв посеред великої порожньої зали. Стіни були глухі, без жодного вікна, а підлога під моїми ногами злегка вібрувала. Я підійшов до найближчої стіни,торкнувся до неї - і в ту ж мить під моїми пальцями з'явився невеличкий отвір. Звідти, немов на пружині, вискочила таця, на якій лежало кілька бутербродів і стояла склянка томатного соку.

"Дивно, звідки вони знають, що я люблю томатний сік і бутерброди з лікарською ковбасою?" - подумав я і відчув, що справді страшенно зголоднів.

Щойно я взяв бутерброда й підніс його до рота, як звідкись ізгори почувся механічний голос:

- Смачного, шановний Климе Миколайовичу! Раді вітати вас у секретній лабораторії ТТБ.

- А що це таке - ТТБ? - запитав я, швидко жуючи бутерброд.

- ТТБ - це Таємне Товариство Боягузів, - чітко відповів механічний голос. - А тепер прошу сідати.

Я відчув, що підлога у мене під ногами гойднулася. З неї ніби виросло м'яке крісло. Я зручно вмостився на ньому й приготувався до нових несподіванок. Та все ж, коли стіна переді мною розсунулася й перетворилася на велетенський екран, здригнувся. І навіть не через ці миттєві перетворення. На гігантському екрані я побачив вулицю, по якій щодуху мчала якась зіщулена перелякана істота. І раптом впізнав себе - та це ж моя вулиця, по якій я тікаю від Кактуса, і це мене б'є по ногах скрипка, яку я стискаю в руці.

Стало так соромно, що я відчув, як палають мої щоки. І сльози набігли мені на очі. Хто вони, ці люди, що так підступно підглядали за мною? Яке вони мають право? Я вже хотів схопитися з крісла й спробувати знайти вихід із цього дивного приміщення, але тут згори знову пролунав голос. Цього разу він був не механічний, а цілком живий. Було чутно, що жінка, яка зверталася до мене, ледь усміхається:

- Не поспішай, ми відпустимо тебе, як тільки ти цього забажаєш. Але в нас до тебе є пропозиція. Хочеш узяти участь у таємному експерименті?

- У якому експерименті? - обурено вигукнув я. - Та я ж навіть не знаю, хто ви. І чому ви за мною спостерігали? І як я опинився у вашій секретній лабораторії?

- Перш ніж я відповім, ти маєш пообіцяти, що збережеш усе, про що дізнаєшся, в таємниці.

- І ви не боїтеся, що я вас обдурю?

- Ні, - спокійно відповіла жінка, - нам досить твого слова.

- Ну що ж - обіцяю, - легко згодився я, але при цьому, про всяк випадок, непомітно схрестив безіменний і середній пальці. Адже кожному дурневі відомо, що коли так схрещуєш пальці, жодна клятва не має сили.

- Ми винайшли засіб від страху. І ти маєш стати першою людиною, на якій ми хочемо його випробувати. Але повторюю: ти можеш відмовитися. Тільки зробити це треба зараз. Давши згоду, ти вже не зможеш стати таким, як раніше. Вирішуй!

Так само тримаючи схрещеними пальці, я кивнув і впевнено сказав:

Звісно, тоді я й уявити не міг, які неймовірні наслідки матиме ця моя необачна згода!

Я стояв посеред вулиці й мружився від сонця, що світило мені прямісінько в очі. Розгублено озираючись на всі боки, я намагався зрозуміти, де опинився. Вулиця була зовсім незнайома... Повз мене проходили заклопотані люди, часом із подивом позираючи у мій бік. Один дядечко навіть спинився й запитав:

- Хлопчику, що з тобою? Тобі допомогти?

Я заперечливо похитав головою й глянув на своє віддзеркалення у вітрині якогось розкішного бутіка.

Вигляд у мене справді був дурнуватий - волосся скуйовджене, сорочка розхристана, джинси в іржавих плямах. Ніби мене спершу всмоктав якийсь гігантський пилосос, а тоді виплюнув бозна-де. І що найдивніше - в руках я досі судомно стискав обшарпаний футляр зі своєю нещасною скрипочкою.

Я навмання побрів вулицею, намагаючись знайти дорогу додому. Хай ця чортівня врешті скінчиться. Може, просто хтось вирішив пожартувати зі мною? Може, зараз звідкись із-за рогу вискочить дядько й з ідіотським реготом повідомить:

- Увага, усміхніться, вас знімають прихованою камерою!

Але враз я відчув, що якась невидима сила не дає мені відхилитися з наперед визначеного шляху. Мене ніби в спину хтось підштовхував. Спершу я намагався пручатися, а коли зрозумів, що все одно нічого не вийде, махнув рукою і пішов туди, куди мене спрямовували.

Урешті я опинився біля старого будинку з іржавою залізною брамою, на якій висів великий старовинний замок. З цікавості я легенько поторсав маленькі ворітця, що, здавалося, вросли в іржаві петлі, - й вони легко відчинилися. Ледве я ступив за хвіртку, як ворота за мною заклацнулися, і я зрозумів, що знову опинився в пастці.

Серце закалатало так голосно, що навіть вуха позакладало. Але я щосили стиснув пальці в кулаки і рушив далі.

- Ось ти й на місці, - почув я вже знайомий жіночий голос - той, що приймав мене до ТТБ - Таємного товариства боягузів. - Саме час розпочинати наш експеримент. Так, як ми з тобою домовлялися.

Навпроти мене стояла молода білява жінка, обличчя якої здалося мені страшенно знайомим, але звідки я її знаю, ніяк не міг згадати. Так буває, коли прокидаєшся і марно хочеш пригадати той світ, у якому ти щойно стрибав з найкрутіших скель і перемагав озброєних до зубів бандитів.

- Отак зразу? - хрипко запитав я, ніби намагаючись виторгувати ще кілька хвилин на роздуми.

Але жінка вмить відчула моє вагання і вже зовсім інакше - жорстко й суворо наказала:

- Заходь у сад і починай тренуватися!

Я зробив ще кілька непевних кроків й інстинктивно відсахнувся. Повз моє вухо зі свистом пролетіла гострозуба металева зірочка і вп'ялася у стовбур старої яблуні.

- Нічого собі тренування! - обурено вигукнув я і озирнувся на біляву жінку, та поруч зі мною вже нікого не було.

Натомість звідкись із гущавини старого садка почувся пронизливий крик, і з кущів викотився живий клубок. Двоє хлопців приблизно мого віку гамселили одне одного руками й ногами, вигукуючи тоді ще не зрозумілі мені слова:

- Засіб від переляку номер один!

- Засіб від переляку номер сім!

- Засіб від переляку номер чотири!

Я з острахом відступив від явно божевільних хлопців, але в цю мить вони, мов нічого не сталося, припинили бійку. Підвелися й почали обтрушувати одне одного від прилиплих до одягу листків та гілочок. Один із хлопців - кругловидий, зі смішними, довгими, мов у зайця, передніми зубами, усміхнувся і сказав:

- Привіт, Музиканте!

А другий, чорнявий, з чорними як смола очима й густими насупленими бровами, похмуро бовкнув:

- Ходімо готуватися до вечірньої операції. Ти й так затримався!

Я слухняно, мов механічна лялька, пішов за хлопцями, ніби ми справді давно були знайомі й домовлялися про якусь операцію. Головне, що раптом я помітив - противний липкий страх, який переслідував мене ось уже кілька місяців відтоді, як мене відлуплював Кактус, кудись зник. Замість цього мене охопила цікавість і бажання приєднатися до Зайця й Жука - так я подумки прозвав своїх нових знайомих.

Продершись крізь переплетені гілки старих яблунь, ми вийшли на круглий піщаний майданчик, посеред якого стояв звичайнісінький дерев'яний грибок. Такі грибки можна побачити на будь-якому дитячому майданчику чи на пляжі. Жук і Заєць сіли під дашком дерев'яного мухомора, а я стояв перед ними, мов на екзамені.

Чорнявий підняв руку, вхопився за дошку на дашку гриба - і раптом ця дошка почала розтягатися й перетворилася на сувій тоненького, згорнутого трубочкою паперу. Жук розгорнув його на колінах. Пильно придивився до якихось позначок на папері, поводив пальцем по чітко намальованій схемі й сказав:

- Сьогодні рівно о 21:00 ти стоятимеш під цим банком. Одягни щось діряве й брудне. Гратимеш жалісну пісеньку про байбачка. А ми співатимемо.

І раптом Жук затягнув тоненьким жалісним голосом, йому басовито підспівував Заєць:

Все в світі крам -
Купи-продам,
Мій байбачок зі мною.
За гроші ж душу не віддам,
І байбачок зі мною.

- З байбачком ми тебе познайомимо при зустрічі! Він спеціально видресируваний - уміє витягати папірці з віщуваннями. А тепер біжи додому й готуйся. Спізнюватися не можна!

Не встиг я нічого сказати, як уже стояв за залізною брамою, на якій знову висів іржавий замок. У руках у мене, крім футляра зі скрипкою, опинився зіжмаканий папірець, на якому було написано адресу, намальовано план-схему й додано слова пісні про байбачка. Усе відбулося так швидко, що я не встиг розпитати у своїх нових знайомих, що ж має відбутися ввечері. Що це за таємна операція і навіщо я маю перевдягатися в лахи і грати на центральній площі міста жалісну пісеньку про байбачка?

Я сидів у своїй кімнаті й, мов загіпнотизований кролик, дивився на секундну стрілку годинника. Тепер наш настінний годинник нагадував мені велетенського хижого удава, що заковтує секунди й хвилини. Заковтує час, який залишався до таємної операції. У мене ще й досі стояв у вухах голос Жука: "Сьогодні рівно о 21:00 чекаємо тебе біля банку!"

На письмовому столі лежав клаптик паперу зі словами дитячої пісеньки про байбачка і планом банку. Цей будинок я й без того чудово знав. Просто тут працювала моя бабуся. Ні, не думайте, що бабуся у мене мільйонерша й очолює міжнародний банк. Вона там працює прибиральницею. Влітку я часто ходив з нею на роботу й допомагав поливати квіти й пилососити цілі кілометри килимових доріжок, що вкривали довжелезні коридори банку. Спершу ті коридори нагадували мені лабіринти, я весь час ішов не в той бік, але за тиждень вже орієнтувався в цьому хмарочосі, як у себе вдома.

Що ж вони збираються робити в банку? Може, я втрапив до банди грабіжників, і вони хочуть викрасти золоті зливки, що зберігаються у броньованих підвалах? Тоді мені кінець - банк стереже ціла армія озброєних охоронців, а камери спостереження встановлено в кожному приміщенні. Я так поринув у роздуми, що підскочив, мов ошпарений, коли бабуся поклала мені руку на плече.

- Господи, дитино, чого ти від рідної бабусі сахаєшся, як від вогню? Хочеш пиріжків? - І бабуся поставила переді мною тарілку, повну рум'яних пиріжків із м'ясом.

Моя бабуся готує найсмачніші в світі пиріжки, а ще понад усе вона любить квіти. Здається, варто їй просто торкнутися до якоїсь рослини, як та оживає, бруньки на її гілках розвиваються, і вона починає цвісти. І вся наша квартира, завдяки старанням бабусі Солі, перетворилася на справжню оранжерею. Іноді я намагався допомогти бабусі поливати чи пересаджувати квіти, але вона завжди лагідно, але твердо відстороняла мене.

- Ніколи не чіпай моїх квітів! - наказувала вона, коли залишала мене самого вдома. - Вони знають і розуміють лише мене. Від торкання чужих рук квіти можуть загинути.

Я сприймав застереження бабусі, як старечі дивацтва. Та все ж ніколи не порушував її заборони. Квіти в нашому помешканні і в сільській садибі, де бабуся жила влітку, доглядала лише вона.

Я стріпнув головою, відігнав від себе ці недоречні тепер спогади про бабусині квіти, вхопив ще гарячий пиріжок і, не попрощавшись із розгубленою бабусею, прожогом вискочив із квартири. До зустрічі залишалося 20 хвилин.

"Зорієнтуюся на місці!" - вирішив я, - адже завжди можна сказати моїм новим знайомим, що мене просто не відпустили батьки. І навіщо їм знати, що мама з татом уже півроку працюють на розкопках піраміди в Єгипті. А може, ми взагалі вже ніколи не зустрінемося із Зайцем і Жуком..."

Хоча я добре усвідомлював, що так просто ця історія скінчитися не може. Здається, я втрапив у якусь хитро розставлену пастку, і клятва, яку я дав членам Таємного Товариства Боягузів - ТТБ, зв'язала мене по руках і ногах.

Коли я підбіг до площі, на якій височіла будівля банку, вже запали сутінки. Почав накрапати противний дрібний дощик, і ліхтарі, що освітлювали вулиці, тьмяно виблискували жовтим вологим світлом. Я тихо скрадався попід стінами прилеглих до банку будинків і намагався розгледіти Жука і Зайця. Та біля центрального входу до банку не було нікого.

Я полегшено зітхнув і вже зібрався повертатися додому, коли з вузенької бічної вулички на площу виїхав кумедний візочок, який штовхали двоє хлопців. Вбрані вони були у яскраві циркові костюми, на їхніх головах були надягнені блазенські ковпаки з дзвіночками, а на візочку у великій клітці з дротяним колесом усередині швидко перебирав лапками... байбачок.

Заєць почав крутити ручку якогось дивного музичного інструмента, що висів у нього на грудях, і до мене долинули пронизливі звуки знайомої мелодії. Картина була така ідіотська, що я мимоволі засміявся, та в цю мить відчув, що хтось сильно штовхнув мене в спину.

Я кулею викотився на середину площі, мене помітили Жук та Заєць і почали вимахувати руками, підкликаючи до себе. Мені не залишалося нічого іншого, як підбігти до них.

- Де скрипка?! - люто просичав Жук, і далі хитаючи головою, подзенькуючи дзвіночками й тупцяючи на місці в такт жалісної музики.

- Та не казися, у мене є запасний варіант, - заспокоїв друга Заєць і показав очима на стару обшарпану скрипку-четвертинку, на якій вчаться грати шестирічні малюки.

Я заперечливо похитав головою, але Жук глянув на мене з такою люттю, що я вхопив до рук скрипку-недомірку та смичок, що валявся біля неї на дні візка, й почав підігравати Зайцеві.

- А тепер співай, - наказав Жук.

- Ви що, збожеволіли? А якщо мене хтось знайомий побачить? - обурився я.

Але було вже пізно. Вправним рухом Заєць натягнув мені на голову такий же блазенський ковпак, накинув на плечі чорний плащ, розшитий золотими зірками, і я слухняно, мов дресирована мавпочка, почав і собі пританцьовувати на місці й хитати головою, подзенькуючи пришитими до ковпака дзвіночками.

"А от співати я не буду нізащо!" - подумав я, і раптом почув власний тремтячий голос, який жалісно затягнув пісеньку про сердешного гризуна.
* * * НАПАД НА БАНКІРА

Поступово навколо нас почали збиратися люди. Жінки скрушно хитали головами й примовляли:

- Нещасні діти, змушені заробляти на шматок хліба!

- Куди дивиться міліція?! Дітей виганяють на вулицю жебрати!

Хтось укинув до нашого візочка гривню, хтось поклав цукерку, а якийсь чоловік із кейсом у руках усміхнувся й спитав:

- Хлопці, а ваш байбачок уміє віщувати майбутнє?

- Звісно, вміє, - усміхнувся у відповідь Заєць і простягнув руку до клітки.

Байбачок умить припинив крутити колесо, понишпорив на дні клітки й двома лапками витягнув з купи скручених у трубочку папірців один. Заєць спритно підхопив паперову трубочку й, уклонившись і скинувши блазенський ковпак, подав її чоловікові.

Та що це? Прочитавши кілька рядків, написаних на папірці нерівним дитячим почерком, чоловік зблід, зіжмакав записку, кинув її на землю і швидкими кроками попрямував до свого блискучого чорного автомобіля. Невеличкий натовп, що зібрався навколо нас, зацікавлено зашумів.

- Видно, щось не дуже приємне наворожили капіталістові, - єхидно проказала огрядна тітонька з великою господарського сумкою в руках.

- Так їм і треба, олігархам ненажерливим, - докинув і собі дідок із масивним ціпком у руках.

Він хотів іще щось додати, але його слова заглушило пронизливе вищання гальм. На площу на шаленій швидкості в'їхав мотоцикл, на якому сиділо двоє чоловіків у масках. Один у кілька стрибків опинився біля дядечка, якому щойно ворожив наш байбачок, висмикнув у нього з рук кейс і так само блискавично підскочив до мотоцикла. Грабіжники зірвалися з місця, і за мить там залишилася лише біла хмарка диму.

Я вражено дивився вслід мотоциклові, бо раптом мені здалося, що оті двоє на мотоциклі нагадують... моїх маму й тата. Просто ось так стріпувати головою вміє лише моя мама, а тато точнісінько так пригальмовує ногою, коли круто розвертає свій мотоцикл.

"Що за дурня! - відігнав я від себе дикі підозри. - Батьки зараз спокійнісінько розкопують руїни єгипетської піраміди десь посеред пустелі, а мені з переляку лізуть у голову всілякі нісенітниці!"

- Рятуйте! - зарепетувала огрядна тітонька. На її крик із банку вибігло троє здоровезних охоронців. Вони кинулися до пограбованого чоловіка і, підтримуючи його під руки, повели в будинок.

- Тікаймо! - почув я голос Жука, озирнувся і побачив, що хлопці вже встигли передягтися.

Кудись зникло їхнє блазенське вбрання. Тепер переді мною стояли два школярі у синіх формених костюмах і білих напрасованих сорочках. Заєць так само швидко переодяг мене: стягнув у мене з голови ковпак і зірвав із плечей чорний плащ, розшитий зірками. Хлопці вхопили за ручки візок і непомітно, як і з'явилися, розтанули у підворітті сусідньої з площею вулиці...

Я почав озиратися на всі боки. Куди тікати? Адже за мить сюди приїде міліція, і мене затримають як свідка або як учасника пограбування. Спробуй потім поясни, чому опинився ввечері біля банку та ще й грав на скрипочці й співав дурнувату пісеньку про байбачка! Он скільки свідків навколо, і всі жваво обговорюють надзвичайну подію!

Щоправда, тепер мене важко було впізнати. Маленьку скрипку Заєць забрав разом із цирковим вбранням. Я знову був схожий на нормальну людину. Ось зараз спокійно піду геть, і на мене ніхто й уваги не зверне. Я почав повільно задкувати, але перед тим як зникнути, все ж устиг нахилитися й підняти з землі зіжмаканий папірець - той, що байбачок витягнув для веселого банкіра. Там було написано лише три слова: "Зараз тебе пограбують!"

Щойно я ступив за ріг покрученої вузенької вулиці, як мене міцно вхопили за руку й потягли до підворіття. Хоч як я пручався, мене заштовхали у двір якогось покинутого будинку. Тут я побачив своїх спільників - Зайця й Жука.

Байбачок спокійнісінько сидів на дні клітки. Колесо також завмерло, і я подумав, що цей маленький гризун теж є учасником пограбування, адже саме його записка з передбаченням майбутнього вплинула на банкіра так, що той геть забув про пильність і, не покликавши охоронців, сам пішов до своєї машини. Та мої сумні роздуми урвав хрипкий голос Жука:

- Ну що ж, перше випробування ти пройшов. Але не можна розслаблятися. Це лише початок.

- Початок чого? - запитав я, передчуваючи, що головні неприємності на мене чекають попереду.

- Та ти не тремти, як заєць, - заспокоїв мене Заєць і весело всміхнувся. - Уяви, що це просто гра. Ти ж любиш гратися на комп'ютері, наприклад, у "Заховані скарби"? Пам'ятаєш, як там треба проходити різні рівні, уникати пасток і ховатися від чудовиськ, які охороняють золото?

- Ну пам'ятаю. Але ж то все не насправді. І коли у грі тобі випадково відривають голову, то це не болить...

- Та добре, голову тобі ніхто не відірве, - похмуро урвав мої сумніви Жук. - Хіба що ти сам пхатимеш носа, куди не треба. Ти навіщо прочитав записку?

- Яку записку? - я вдав, ніби нічого не розумію.

- Ану віддай і більше не лізь не в свої справи. Твоє діло грати на скрипочці й виконувати накази. До речі, ти захопив план будинку? Без нього нам до банку не пробратися.

І тут я зробив те, про що потім пожалкував. Але в цю мить мені страшенно хотілося похвалитися перед хлопцями, які бачили, як хвилину тому я перелякався й хотів тікати додому. Я зверхньо посміхнувся і сказав:

- Тю, а нащо мені той план! Я знаю цей банк, як власну кишеню!

Ми стояли посеред маленького двору, захаращеного поламаними меблями, іржавими ваннами й холодильниками. На цьому дворі я знав один секрет. Блукаючи підвалами банку, який прибирала моя бабуся, я виявив невеличкі двері під сходами. Вони були зовсім непомітні. Наче їх хтось спеціально замаскував, накидавши біля них цілу купу відер і довгих палиць із кудлатими ганчір'яними насадками для миття підлоги. Тоді, влітку, я розгріб завал, натиснув на клямку дверей, вони на диво легко відчинилися - і я непомітно вийшов на це невеличке подвір'ячко. Так я знайшов потайний вхід до банку, про який, напевне, всі давно забули. Адже цей величезний будинок - може, найвищий у нашому місті - перебудовували разів десять. Хто знав, що тепер я пробиратимуся до банку саме крізь ці потайні замасковані дверцята?

Я розкидав кілька пом'ятих картонних коробок, що затуляли вхід, натиснув на клямку невеличких дерев'яних дверцят - і вони розчинилися, пронизливо зарипівши. Жук сердито стукнув мене по шиї й засичав:

- Ти що, сказився?! Хочеш, щоб сюди збіглася вся банкова охорона?

Мені стало страшенно прикро. Я згодився допомогти цим дивним хлопцям лише через те, що одного дня дав ідіотську клятву вступити до ТТБ - Таємного Товариства Боягузів.

Раптом я зрозумів, що в глибині душі у мене жила божевільна мрія: а що, як і справді позбудуся цього огидного страху, що переслідує мене скрізь? І тоді, коли Кактус крикне мені: "Гей ти, Поганський Паганіні! Ходи сюди, я трохи тебе відлупцюю!", - я зроблю блискавичний рух рукою, і Кактус полетить шкереберть на асфальт, розмазуючи соплі й сльози.

- Ти що, заснув? - знову штурхонув мене у спину Жук.

Я стріпнув головою і швидко пішов темним підземним коридором, час від часу торкаючись руками стін - щоб не загубитися у заплутаних підземних лабіринтах. Тепер, пізно ввечері, життя в банку завмерло, і я був певен, що хлопці прийшли сюди не для того, щоб просто собі прогулятися. Ясно було, що ми йдемо на пограбування. І я чудово усвідомлював, що нас ось-ось схоплять. В охороні банку працювали спортсмени-каратисти, а на кожному повороті банкових коридорів були встановлені камери спостереження.

Раптом я почув зойк, озирнувся й не зміг втриматися від сміху. Мої сміливі супутники - Заєць і Жук стояли, мов укопані, притиснувшись до холодної стіни. А біля них, ошкіривши гострі ікла, стояв Бакс - місцевий ротвейлер, якого випускають уночі охороняти банк.

- Баксику, до мене! - пошепки покликав я грізного собацюру, і той, весело заметлявши хвостом, кинувся мені на груди й лизнув у носа.

- Це зі мною, - сказав я псові й недбало махнув у бік переляканих хлопців.

"А що, знатимете, як глузувати з мене?" - думав я, піднімаючись пожежною драбиною, на яку ми перелізли крізь маленьке віконце у комірчіні для відер і ганчірок. Дивно, але нічна пригода вже починала мені подобатися. Ось зараз ми опинимося біля броньованого вікна на всю стіну - за тим вікном був кабінет директора банку, - і хлопці самі зрозуміють, що проникнути туди - марна справа! Та холодний голос Жука вмить привів мене до тями:

- Відсторонися! Тепер діятимуть фахівці...

Хлопці, немов за командою, одночасно витягли з-за пазухи невеличкі гумові присоски й приклали їх до скла. Потім приладами, схожими на циркулі, окреслили два кола і беззвучно витягли з шибки невеличкі кружальця. Ще секунда - і Жук із Зайцем просунули руки крізь отвори і розчинили вікно навстіж. За мить ми вже стояли посеред директорського кабінету, встеленого м'яким перським килимом.

- Гоп-ля-ля! - проказав Заєць і весело плеснув у долоні так, ніби ми стояли посеред арени цирку і він щойно зробив якийсь хитромудрий фокус.

- А як же камери стеження? - вражено запитав я, чекаючи, що ось-ось до кабінету ввірвуться озброєні охоронці.

- А про це подбаю я, - озвався Жук, витяг із нагрудної кишені тонку металеву трубочку, встромив у неї маленьку, завбільшки з горошину, кульку й, спрямувавши її на підвішену під стелею камеру, різко видув, поціливши прямісінько в об'єктив.

- Усе, тепер ти слухатимешся нас. Головне: ні з чого не дивуйся і не кричи. На всю операцію нам відведено 15 хвилин! - мовив завжди веселий Заєць, який і тепер кумедно усміхався, показуючи довгі передні зуби.

Хлопці впевнено, ніби вони бували тут сотні разів, підійшли до величезної картини, що висіла ззаду за столом директора. Жук якусь мить пильно розглядав намальований на картині сільський пейзаж - дерева, пагорби й маленьку хатинку на вершечку гори. Тоді простягнув руку й ледь доторкнувся до того місця, де були намальовані двері хатинки.

- Клац! - це картина раптом розділилася на дві половини і почала роз'їжджатися, відкриваючи вузенький прохід у глибину стіни.

За матеріалами: Леся Воронина. Таємне Товариство Боягузів та Брехунів. Повісті. Художник Володимир Штанко. Київ, видавництво "Грані-Т", 2012, стор. 7 - 40.
Читати повість далі
Усі розділи книги Лесі Ворониної "Таємне Товариство Боягузів та Брехунів":
Дитячі повісті Лесі Ворониної
У підрозділі представлені повісті Лесі Ворониної для дітей: "Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку №9", "Пастка для синьоморда, або Таємне Товариство Брехунів"
та "У пащі крокодила", "Пастка у підземеллі", "Таємниця підводного міста", "У залізних нетрях" і "Таємниця золотого кенгуру", що увійшли до книги "Суперагент 000: Таємниця золотого кенгуру".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леся воронина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
таємне товариство боягузів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
або засіб від переляку №9

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розділи 1 - 9

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та слухати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
художник володимир штанко

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина. Повість "Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку №9". Розділи 1 - 9.

# data[].attributes.attachment_link.description
Я обережно визирнув із-за рогу будинку й одразу ж відсахнувся: біля мого під'їзду стояв Кактус. На жаль, з Кактусом, якого насправді звуть Сашко Смик, я знайомий майже від народження - ми живемо у сусідніх квартирах. Мама каже, що сваритися ми з ним почали, ще лежачи у візочках.

# data[].attributes.headline
АУДІОКНИГА. ПОВНА ВЕРСІЯ

# data[].attributes.subject
АУДІОКНИГА. ПОВНА ВЕРСІЯ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина "Таємне Товариство Боягузів, або засіб від переляку № 9". Частина І

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина "Таємне товариство боягузів, або засіб від переляку № 9" (частина II)

# data[].attributes.headline
ЛЕСЯ ВОРОНИНА -- СУЧАСНА УКРАЇНСЬКА ДИТЯЧА ПИСЬМЕННИЦЯ

# data[].attributes.subject
ЛЕСЯ ВОРОНИНА -- СУЧАСНА УКРАЇНСЬКА ДИТЯЧА ПИСЬМЕННИЦЯ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗОШ №33 Бібліотека Леся Воронина-сучасна українська дитяча письменниця (до 65-річчя від дня народження письменниці).

"...треба писати так, щоб дитині було цікаво дізнатися, що ж станеться з героями далі, і щоб та дитина просто не могла відірватися від книжки, аж поки її не дочитає". (Леся Воронина)
Коротка біографія

Леся Анастасіївна Вороніна народилася 21 березня 1955 року в Києві. У 1979 році закінчила філологічний факультет Київського університету (заочний відділ). За роки навчання встигла попрацювати кур'єром у Спілці письменників України, лаборантом у школі, електромонтером на деревообробному комбінаті, екскурсоводом у Музеї народної архітектури та побуту в Пирогові та на багатьох інших роботах. Подорожувала Україною автостопом та Польщею на байдарках. Дружина Євгена Гуцала. З 1987 до 1991 року - редактор відділу літератури та мистецтва журналу "Україна".

Перші казки Леся Воронина написала для сина Євгена, щоб якось втихомирювати досить рухливого і веселого хлопчика. Згодом подала ці твори до видавництва "Веселка".

З 1991 року працює у дитячому журналі "Соняшник". Перекладає з польської мови (твори Станіслава Лема, СлавоміраМрожека, Анни Ковальської, Анни Карвінської, Гелени Бехлерової та ін.).З 1992 по 2006 рік Леся Воронина була головним редактором даного часопису.

У жовтні 1994 - березні 1995 років на запрошення Міністерства освіти провінції Альберта (Канада) та Канадського інституту українських студій їде до Едмонтону, де бере участь в підготовці освітнього проекту "Мова" для двомовних україно-англійських шкіл провінції Альберта.

З 1997 року працює коментатором у Національній радіокомпанії України. Автор і ведуча культурологічних програм "Українська культура сьогодні і завжди", "Мандрівець", "Відлуння тисячоліть". Основна тема передач - сучасний стан української мови та культури.

На початку 2011 року очолила щойно створене дитяче видавництво "Прудкий равлик". Під псевдонімом Гаврило Ґава написала понад сто сюжетів коміксів, що впродовж 13 років з'являлися на сторінках журналу "Соняшник".

Леся Воронина написала багато захопливих цікавих книг для дітей. "Завжди пишу про те, що цікаво мені і, сподіваюсь, дітям, - каже Леся Анастасіївна. - Дитяча книжка передусім має бути цікавою, захоплювати читача, а всі закладені автором ідеї не повинні бути "лобовими": читач має сам розшифрувати ці послання... Мені хочеться, щоб дітям були небайдужі мої герої, щоб вони схотіли дізнатися більше і про те, з ким ці герої дружать, що люблять, чого бояться, про що мріють... Тобто я створюю цілий світ, який має захопити читача". Так у 1996 році побачив світ дитячий детектив "Суперагент 000", у 2000 році - "Таємниця смарагдового дракона".

Сьогодні письменниця плідно працює - майже щороку вона дарує юним читачикам все нові захоплюючі твори.Твори її активно видають різні видавництва, транслюють по радіо, друкують у дитячих журналах.

Леся Воронина - переможниця багатьох літературних конкурсів

2004 р. - лауреат Всеукраїнської акції "Книжка року" (за книжку "Суперагент 000. Таємниця золотого кенгуру").

2005 р. - лауреат Всеукраїнського конкурсу романів, кіно-сценаріїв і п'єс "Коронація слова" (за книжку "Таємниця Пурпурової планети").

2006 р. - лауреат Міжнародного літературного конкурсу "Дитячий Портал" (за книжку "Таємне Товариство Боягузів, або Засіб від переляку № 9").

2008 р. - лауреат конкурсу "Книжка року Бі-Бі-Сі" (за книжку "Нямлик і балакуча квіточка").

2009 р. - володар першої премії VІ Московського Міжнародного конкурсу "Мистецтво книги" в номінації "Книга для дітей та юнацтва" (за книжку "Сни Ганса Християна") і Гран-прі Національного конкурсу "Краща книга України-2009" (за книжку "Сни Ганса Християна"). Цього ж року письменниця посіла ІІ місце на конкурсі "Книжковий дивосвіт України" (за книжку "Сни Ганса Християна").

2010 р. - дипломант Всеукраїнського конкурсу романів, кіно-сценаріїв і п'єс "Коронація слова-2010" (за книжку "У пошуках Огопого").

2012 р. - переможець конкурсу "Книга року Бі-Бі-Сі-2012" (за книжку "Таємне Товариство Боягузів та Брехунів").

2019 р. - письменниця Леся Воронина номінована на премію Астрід Ліндґрен-2020 - TheAstridLindgrenMemorialAward (ALMA). Переможця оголосять 31 березня 2020 р. у Стокгомі та Болоньї.

Твори Лесі Ворониної

Воронина Л. "Таємне Товариство Ботанів, або Екстрим на горі Підстава"!/Л. Воронина; мал. В.Штанко.- Знання, 2017. - 141 с.: ілюстр.

Порятунок людства від інопланетян - небезпечна справа, яка загартовує дух. Ось і Клим Джура після бою з синьомордами, здається, зовсім нічого не боїться. Тому й приймає запрошення відправитися на екстремальний відпочинок на горі Підстава... навіть попри таку назву місця! Зовсім скоро наш головний герой дізнається, що гора названа так зовсім не спроста, запрошення йому надіслали не друзі Жук та Заєць, а у таборі но нього чекає пастка. Але хто стоїть за всім цим та які таємниці приховує Підстава? Невже це помста зловісних синьомордів, або у Клима з'явилися нові вороги?.. Дізнайтеся у книжці "Таємне Товариство Ботанів, або Екстрим на горі Підстава"!

Воронина Л. Таємне Товариство Боягузів та Брехунів : повісті / Л.Воронина; худож. В.Штанко. - К. : Грані-Т, 2012. - 268 с. : ілюстр.
Чи доводилось вам потрапляти у дивні й загадкові обставини? Ось ви біжите знайомою вулицею і раптом, провалившись крізь люк, опиняєтесь у секретному штабі Таємного Товариства Боягузів. Ваша рідна бабуся виявляється геніальною винахідницею, що створила часоліт, а Землю от-от мають захопити хижі космічні прибульці-синьоморди, які хочуть заразити людей вірусом страху. І порятунок людства залежить тільки від вас! Головне - зуміти здолати свій страх, і тоді найпотужніша зброя перетвориться на порох, а підступні космічні завойовники стануть безпорадними. Адже кінець-кінцем ви здобудете універсальний ЗАСІБ ВІД ПЕРЕЛЯКУ № 9.

Воронина Л. Хлюсь та інші / Л. Воронина; худож. К. Штанко. - К.: Грані - Т, 2010. - 56 с.: ілюстр.

До книги увійшли три оповідання, в яких багато загадкових персонажів - водяник Хлюсь, білі жаби - прибульці з іншої планети, домашні улюбленці папуга Антось та кіт Кузьма. Яскраві ілюстрації художниці Катерини Штанко допоможуть тобі насолодитись чарівною атмосферою книги.

Воронина Л. Прибулець з Країни нямликів / Л. Воронина; худож. К. Білетіна. - 3-тє вид., без змін. - К.: Грані-Т, 2012. - 136 с.: ілюстр. - (Сучасна дитяча проза).

Ця книга змусить тебе по-іншому дивитись на звичну манну кашу. Леся Воронина розповість казкову історію про те, як каша може робити дива. У книзі ти познайомишся з кумедними мешканцями Країни нямликів, які можуть поміститись у дитячій кишені. Продовження казкових оповідей з цими героями можна прочитати у книзі

Воронина Л. Нямлик і балакуча квіточка / Л. Воронина; худож. К. Білетіна. - К.: Грані-Т, 2008. - 136 с.: ілюстр. - (Сучасна дитяча проза).

Ви вже, мабуть, знайомі з нямликами - маленькими кумедними чоловічками, які живуть у стіні Олянчиного будинку і понад усе на світі полюбляють манну кашу. Це ж про них написала свою дивовижну книжку "Прибулець з Країни нямликів" відома дитяча письменниця Леся Воронина! Про них - і про дівчинку Олянку, яка з ними не лише познайомилась, але й подружилася, і пережила чимало карколомних і дуже веселих пригод. А в цій книжці пригоди тривають. Разом із Олянкою і нямликом Буциком ви: побуваєте на Святі Великої Ложки, приборкаєте Привида Здичавілого Сантехніка, пригостите добродійним морозивом найсправжнісіньких піратів, нагодуєте Гладкого Блукальчика рюкзаком. І ні слова про Балакучу Квіточку - ви все про неї дізнаєтеся самі!

Воронина Л. Суперагент 000. Нові пригоди : дитячий детектив / Л.Воронина; худож. Катерина Білетіна. - Ранок, 2018. - 224с. : ілюстр.

Нездоланний Супергерой 000, як і годиться всім супергероям, розплутує найзагадковіші злочини, перемагає найпідступніших ворогів і рятує світ від неминучої загибелі. Іронічний детектив знаної сучасної української письменниці Лесі Ворониної вже й сам став легендою. Сповнені жартів, іронії та смішних натяків, повісті про Гриця Мамая зацікавлять не тільки дітей та підлітків, а і їхніх батьків, якщо раптом вони не читали перші, вже раритетні, видання книжки.

Якщо тобі сподобаються ці книги, неодмінно прочитай інші твори Лесі Ворониної:

Суперагент 000 (Київ : Грані-Т, 1996) - дитячий детектив

Суперагент 000. Нові пригоди (К. : Соняшник, 2000) - дитячий детектив

Таємниця смарагдового дракона (2001) - дитячий детектив

Суперагент 000. Таємниця золотого кенгуру (Вінниця: Тезис; Соняшник, 2004)

Таємниця пурпурової планети (Вінниця: Теза, 2005)

Таємне товариство боягузів (2006)

Прибулець з країни Нямликів (К. : Грані-Т, 2007)

Нямлик і балакуча квіточка (К. : Грані-Т, 2008)

Хлюсь та інші (К. : Грані-Т, 2008)[6]

Суперагент 000. У пащі крокодила

Сни Ганса Християна (Київ : Грані-Т, 2009)

"У пошуках Оґопоґо" (К.: Нора-Друк, 2010)

Леся Воронина про Брюса Лі, Махатму Ганді, Жорж Санд, Фридеріка Шопена, Івана Миколайчука (Київ: Грані-Т, 2010)

Смак олімпійського золота (К. : Грані-Т, 2011)

Планета Смугастих Равликів (К. : Прудкий Равлик, 2011)

Слон Ґудзик та Вогняна Квітка (Львів, Видавництво Старого Лева, 2013)

Різдвяна казка від слона Ґудзика (Львів, Видавництво Старого Лева, 2013)

Слон на ім'я Ґудзик (Львів, Видавництво Старого Лева, 2016)

" Таємне Товариство Боягузів, або Засіб від переляку № 9″ ( Знання , 2015 )

" Таємне товариство брехунів , або пастка для синьомордів ( Знання , 2015 )

" Таємне товариство ботанів , або екстрим на горі Підстава " ( Знання, 2017 )

" Пригоди голубого папуги " , ( Знання,2018 ) з ілюстраціями Катерини Штанко

Джерела:

error: Content is protected !!

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина-сучасна українська дитяча письменниця (до 65-річчя від дня народження письменниці). - ЗОШ №33

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗОШ №33 Бібліотека Леся Воронина-сучасна українська дитяча письменниця (до 65-річчя від дня народження письменниці). "...треба писати так, щоб дитині було цікаво дізнатися, що ж станеться з героями далі, і щоб та дитина просто не могла відірватися від книжки, аж поки її не дочитає". (Леся Воронина) Леся Анастасіївна Вороніна народилася 21 березня 1955 року в Києві.

# data[].attributes.headline
Леся Воронина

# data[].attributes.body
Леся Воронина – дитяча письменниця, журналістка і перекладач. Була дружиною українського письменника Євгена Гуцала.
Народилася Леся Анастасіївна 21 березня 1955 року в місті Київ у письменницькій родині: український письменник Прохор Воронін – її дідусь. Авторка пригадує, що свої перші фантастичні історії вигадала ще в дитячому садочку під час тихої години. Вихователька Лесі була дуже суворою: всі діти мусили лежати тихо і з заплющеними очима. Саме у цей час дівчинка і вигадувала цікаві оповідки, які згодом розповідала сусідці по ліжку. У шкільні роки, окрім фантастичних історій, розповідала Леся і «лякачки», які були особливо популярними в дитячих таборах.

# data[].attributes.body
Книги Лесі Ворониної

Суперагент 000, 1996.

Суперагент 000. Нові пригоди, 2000.

Таємниця смарагдового дракона, 2001.

Суперагент 000. Таємниця золотого кенгуру, 2004.

Таємниця пурпурової планети, 2005.

Таємне товариство боягузів, 2006.

Прибулець з країни Нямликів, 2007.

Нямлик і балакуча квіточка, Хлюсь та інші, 2008.

Сни Ганса Християна, 2009.

«У пошуках Оґопоґо», 2010.

Планета Смугастих Равликів, 2011.

Слон Ґудзик та Вогняна Квітка, 2013.

Різдвяна казка від слона Гудзик, 2013.

” Таємне Товариство Боягузів, або Засіб від переляку № 9″, 2015.

” Таємне товариство брехунів, або пастка для синьомордів, 2015.

Слон на ім’я Ґудзик, 2016

” Таємне товариство ботанів, або екстрим на горі Підстава “, 2017.

” Пригоди голубого папуги “, 2018.

# data[].attributes.headline
Повість Лесі Воронин

# data[].attributes.body
Повість Лесі Ворониної ” Таємне Товариство Боягузів, або Засіб від переляку №9» має веселий динамічний сюжет, вона проникнута патріотизмом і любов’ю до власної родини. Головний герой дізнається, що походить із роду характерників, і починає по іншому ставитись до близьких. Крім того, повість, без сумніву, має своєрідний терапевтичний ефект: читаючи книгу, дитина розуміє, що з усіма труднощами життя просто необхідно боротися.

# data[].attributes.headline
НАУКОВО-ФАНТАСТИЧНА ПОВІСТЬ

# data[].attributes.subject
НАУКОВО-ФАНТАСТИЧНА ПОВІСТЬ

# data[].attributes.body
Повість у 2012 році отримала премію «Дитяча книга року BBC». Твір побудовано за класичними правилами пригодницького екшену, він простий для сприйняття, у ньому, як у всіх казках, добро перемагає зло.
Тема повісті: будь-яка особа, подолавши власні страхи, здатна здолати найсильнішого ворога.
Ідея повісті: не треба боятися складнощів, рідні й близькі ніколи не залишать у біді, головне пам’ятати своє коріння і любити родичів.
Головна думка: заклик поважати своїх рідних, бути сміливим і впевненим у власних силах.

# data[].attributes.body
Експозиція: оповідь головного героя Клима про заклятого ворога Кактуса.
Зав’язка: Клим потрапив до лабораторії ТТБ.
Розвиток дії: випробування ліків від страху.
Кульмінація: перемога над інопланетянами.
Розв’язка: остаточна перемога над «синьомордими», наказ забиратися з нашої планети, продовження роботи ТТБ.

# data[].attributes.headline
ГОЛОВНІ ГЕРОЇ

# data[].attributes.subject
ГОЛОВНІ ГЕРОЇ

# data[].attributes.body
Клим Джура — на початках боягузливий і невпевнений школяр. З часом в проявляє кмітливість та відвагу у допомозі рідним і друзям.
Таємне Товариство Боягузів (ТТБ) — організація, створена з метою порятунку планети від прибульців та вірусу страху, її засновник — Пані Соломія.
Жук і Заєць — товариші і помічники Клима.
Бабуся Клима пані Соломія — звичайна прибиральниця в банку, яка є ученим-винахідником машини часу і засобу від страху страху.
Батьки Клима — археологи, яким відомо про ТББ і важливість Клима, але вони приховують це, доки не настане потрібний час.
Прибульці — істоти, схожі на великих синіх жаб, «синьоморди». Їх мета – поневолення людей, аби вони працювали на фермах і вирощували комах.
Ватажок синьомордів — лідер синьомордів на Землі, головний заклятий ворог Клима.
Механічний голос — голос комп’ютера, що зустрів Клима з ТТБ і роз’яснив тому деталі боротьби ТТБ з прибульцями.

# data[].attributes.headline
ЛІКИ ВІД СТРАХУ

# data[].attributes.subject
ЛІКИ ВІД СТРАХУ

# data[].attributes.headline
Ці чудодійні ліки - 

# data[].attributes.body
Ці чудодійні ліки - пилок чарівних квітів, що не тільки лікують від страху, а й дозволяють керувати блакитними жабами.

# data[].attributes.headline
Леся Воронина про те

# data[].attributes.body
Леся Воронина про те, як позбутися страху:

Смілива не та людина, яка декларує свою сміливість і надуває щоки, а на мою думку, геройство полягає в тому, що ти долаєш свій страх, бо хоч би як ти боявся за себе, тобі хочеться захистити тих, кого любиш, або кого не знаєш, але хочеш оберігати.

# data[].attributes.headline
МРІЇ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ

# data[].attributes.subject
МРІЇ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ

# data[].attributes.headline
Відчув смак пригод

# data[].attributes.subject
Відчув смак пригод

# data[].attributes.body
Спершу Клим мріяв про те, щоб від нього всі відчепилися, але згодом він таки розсмакував пригоди.

«Ще секунду тому я був в українському селі, а тепер мій автомобільчик стояв на вершечку височенної усипальниці фараонів».

# data[].attributes.headline
Мрія позбутися страху

# data[].attributes.subject
Мрія позбутися страху

# data[].attributes.body
"...Раптом я зрозумів, що в глибині душі у мене жила божевільна мрія: а що як і справді я позбудуся цього огидного страху, що переслідує мене скрізь? І одного разу, коли Кактус крикне мені: «Гей ти, поганський Паганіні! Ходи-но сюди, я трохи тебе відлупцюю!» - я зроблю блискавичний рух рукою, і Кактус полетить шкереберть на асфальт, розмазуючи соплі і сльози."

# data[].attributes.headline
ДОБРІ ВЧИНКИ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ

# data[].attributes.subject
ДОБРІ ВЧИНКИ ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ

# data[].attributes.headline
Члени ТТБ та родина

# data[].attributes.subject
Члени ТТБ та родина

# data[].attributes.body
Заєць, Жук, бабуся (або пані Соломія), мати, тато.

# data[].attributes.body
Пані Соломія була видатним науковцем, і створила машину часу. Вона переїхала на 30 років уперед, щоб дізнатися долю своїх нащадків.
Цей часоліт був майстерно замаскований під стареньку машину марки "Запорожець".
Саме на ньому родина Джур і врятує світ від хижих прибульців та вірусу страху.

# data[].attributes.headline
Під час своїх пригод

# data[].attributes.body
Під час своїх пригод Клим знайшов двох вірних друзів (як він їх назвав) - Зайця та Жука.

«…Один із хлопців — кругловидий, зі смішними, довгими, мов у зайця передніми зубами. А другий, чорнявий, з чорними як смола очима й густими насупленими бровами»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
#Книгищоговорять Вір в Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина "Таємне товариство боягузів, або засіб від переляку № 9" (частина ІІІ)

# data[].attributes.headline
Вивів своїх друзів із приміщення банку, не злякавшись 

# data[].attributes.subject
Вивів своїх друзів із приміщення банку, не злякавшись 

# data[].attributes.body
Головному герою потрібно було пройти випробування: разом з новими друзями пізно ввечері непомітно пробратися в банк, дістатися таємної криївки блакитних жаб і зафільмувати їхній бенкет, потім також непомітно вийти.

Потрібно було швидко тікати. Клим міг утекти сам і залишити друзів у банку, план якого вони зовсім не знали. Але він так не вчинив. Він переборов свій страх, допоміг Жуку і Зайцю: показав шлях до потрібної кімнати, відволік собаку, не розгубився, коли побачив синьомордиків.

# data[].attributes.headline
Боявся Кактуса

# data[].attributes.subject
Боявся Кактуса

# data[].attributes.body
У головного персонажа був сусід Сашко Смик на прізвисько Кактус.

"...волосся в нього стирчало на всі боки, як колючки в кактуса, – через це його так і прозвали."  Він завжди лупцював Клима, поки той не тікав від нього.

Одного літа Кактус  "... став схожий на гібрид жирафи з орангутангом. Тобто виріс одразу на дві голови й накачав м’язи, як у Шварценегера! " І перша ж наша сутичка скінчилася тим, що я зрозумів: ось що відчувають альпіністи, потрапивши під гірську лавину!

«Я обережно визирнув із-за рогу будинку й одразу ж відсахнувся: біля мого під'їзду стояв Кактус»

# data[].attributes.headline
Він дуже любив свою 

# data[].attributes.body
Він дуже любив свою родину і друзів. Заради них він був готовий перебороти свій страх

# data[].attributes.headline
Та одного разу Клим 

# data[].attributes.body
Та одного разу Клим потрапив у секретну лабораторію ТТБ. Там він побачив себе зі сторони і зрозумів, що є справжнім боягузом. Клим провів експеремент, який змінив  його. Тепер він став сміливим,  впевненим у собі, уже не боявся Сашка Смика.
Він став відважним не тому, що не мав страху, а тому, що навчився правильно діяти, коли було страшно.

# data[].attributes.headline
ЦИТАТИ ВІДОМХ ЛЮДЕЙ ПРО СТРАХ 

# data[].attributes.subject
ЦИТАТИ ВІДОМХ ЛЮДЕЙ ПРО СТРАХ 

# data[].attributes.body
Олексій Толстой:

Боїться показати слабкість лише той, хто справді слабкий.

Нестор Літописець

Любов страху не має.

Пауло Коельо:

Існує тільки одна річ, яка робить неможливим досягнення мрії: страх невдачі.