# data[].attributes.headline
Perspectiva Interpretativa. Opinió pública i líders

# data[].attributes.subject
Perspectiva Interpretativa. Opinió pública i líders

# data[].attributes.body
La perspectiva interpretativa basa la comunicació, després de difondre la informació pels mitjans, es basa en les relacions humanes.

S’entén que els mitjans de comunicació tenen diversos continguts i gèneres comunicatius que fan reaccionar el receptor de moltes maneres segons el grau de documentació o d’altres elements, la qual cosa també regeix la comunicació mitjà - audiència. Altrament, els mitjans també formen part d’un sistema interconnectat de les formes de comunicació, que es el medi on viu l’ésser humà.
La formació de la opinió pública segons l’interaccionisme es dóna entre grups, perquè els individus diuen el que pensen i es relacionen entre ells i s’escolten. Parlem llavors d’opinió agregada (suma d’opinions) i la discursiva (canals accessibles d’influència).

L’efectivitat de l’opinió pública des de l’interaccionisme es pensa que els individus (líders) són la clau, perquè les persones són molt susceptibles de ser influenciades per segons quina sigui l’argumentació o prestigi de qui exposa el seu parer.

Un exemple clar és "La Veu de Londres" (a la foto) del còmic adaptat cinematogràficament V for Vendetta. Aquest personatge, tal i com diu el seu nickname, és el predicador del règim autoritari hipotètic de la història i parla cada nit a una cadena del tema més important del dia. Aquest és un cas portat a l'extrem perquè és l'únic personatge que se'l deixa parlar a la societat en un mitjà televisiu, però la gent se'l creu, el veu com un líder i l'aplaudeixen.

# data[].attributes.body
Per poder entendre la manera de fer dels Funcionalisme cal entendre les seves bases. Principalment es troban en la línia de l’esperit liberal de la societat nord-americana: concep l'individu com a racional i lliure amb uns mitjans de comunicació febles al seu servei i al de la democràcia. A més, estableix un mercat autorregulat per l’oferta i la demanda, llei que assegura la pluralitat. En segon lloc, la teoria fa aportacions plurals que encaixa amb les necessitats de les fonts de finançament - referit a la recerca administrada.

Per tant, veiem com la gran hegemonia dels EUA influencia també en la comunicació, com en tants altres àmbits, i com això ha pogut afectar a la proliferació de la informació. L'anomenat canal Nord-Sud és el que determina la corrent undireccional de la informació i que més tard intentaran posar-hi remei els països emergents a la segona part del segle XX. L'Informe McBride n'és un exemple.

# data[].attributes.body
El Funcionalisme és una de les perspectives teòriques sobre la comunicació. Des de la sociologia - Durkheim, Comte -, aquest corrent és organicista, ja que veu la societat com un cos format per elements en el que cadascun realitza la seva funció. Doncs, cal estudiar el conjunt per entendre com actua cada element o estudiar cada element per separat per veure com funciona la societat.

Abans del Funcionalisme, la perspectiva que definia la concepció dels mitjans als inicis del segle XX era la conductista. Aquesta estableix que l’individu, que forma part d’una societat de masses és feble i està sotmès als mitjans, poderosos, que el poden manipular - com també ho podia fer la publicitat. La manipulació de la societat es considerava una pràctica intolerable, ja que constituïa un atac a la democràcia i per això els mitjans havien de ser d'estar controlats. Al seu torn, tal perspectiva rebia la negativa de les empreses mediàtiques i de publicitat.

En aquest punt, es produeix un canvi en la concepció dels mitjans de comunicació, ja que ara se'ls observarà segons les funcions socials que han de complir. L'interès dels teòrics de la comunicació ara es centraria en saber qui té el poder d'utilitzar els mitjans i amb quina finalitat ho fa, referint-nos clarament a les empreses mediàtiques, de publicitat i d'Administració.

Tanmateix, això són mesures utòpiques. En realitat els mitjans de comunicació reben influència o estan manipulats, fins i tot pel seu entorn. El principi de democràcia en els mitjans de comunicació ha quedat lluny respecte el tractament de la informació, encara que ofereix una gran riquesa pel que fa a les diferents perspectives que abarquen, perquè els mitjans donen a conèixer diferents parts del discurs mediàtic. Un clar exemple és el cas del Canal 9.

# data[].attributes.attachment_link.title
12.19 Temps de Silenci (Manipulació i Destrucció de Canal 9)

# data[].attributes.attachment_link.description
El 29 de novembre de 2013 a les 12.19, la Generalitat Valenciana va tancar la RTVV. Què va passar?

# data[].attributes.body
Un dels 4 tipus de mediació és la tecnològica.Aquesta és la que porta a terme la televisió. La televisió exerceix la seva mediació a partir d'alguns mecanismes deotecnològics. Concretament esmenta els gèneres televisius: informatius, tel·lenoveles, etc. Un exemple d'això seria que els espectadors de telenovel·les ja saben que aquesta finalizarà en el punt més àlgid del conflicte o que hi aparaixeran molts personatges.

# data[].attributes.headline
Perspectiva crítica: els
estudis de la recepció

# data[].attributes.subject
Perspectiva crítica: els
estudis de la recepció

# data[].attributes.body
Un dels principals elements que explica la recepció posa de manifest que la importància dels gèneres com a articuladors de les pràctiques de recepció amb les lògiques de producció i el pacte simbòlic entre la indústria i els públics. D'aquesta manera, hi ha un codi implícit en els diferents gèneres quan els escriu o produeix el periodista i que el lector coneix. Per exemple, els lectors de diaris sensacionalistes quan els llegeixen no van a buscar informació rigurosa i exacta, sinó notícies impactants i escàndols. Per tant, si un dia el Daily Mirror s'equivoca en les seves informacions els lectors no el “castigaran” deixant de llegir-lo.

# data[].attributes.headline
Perspectiva crítica : principis dels
estudis culturals

# data[].attributes.subject
Perspectiva crítica : principis dels
estudis culturals

# data[].attributes.body
Un dels principis dels estudis culturals és la cultura. Aquesta és vista com un camp en què diferents grups humans amb diferents identitats i interesssos lluiten per establir el seu liderat, la seva hegemonia o be lluiten per resisistir les altres formes hegemòniques (restsitència), incorporant-les moltes vegades a la seva vida per modificar-ne els sentits i les funcions (apropiació). Centrant-nos en la resistència veiem que podem extreure'n diversos exemples. Un d'ells seria el feminisme, el qual mostra com la identitat de la dona ha resistit en un context repressiu. Un altre exemple de resistència seria les minories ètniques de llocs com Estats Units o Australia. Aquestes minories han lluitat durant anys per no desaparèixer.

# data[].attributes.body
Segons el construccionisme, un corrent de la perspectiva interpretativa, la societat s'ha construït com una realitat objectiva a partir de l'habituació de l'activitat humana, de la seva institucionalització i de la seva legitimació, que es manifesta en el llenguatge, aforismes, les teories i els universos simbòlics. Pel que fa a el rol segons els gèneres, primer va habituar-se és a dir, es va fer una separació de tasques (les dones cuiden de la llar i els homes s'encarreguen de buscar menjar) i aquestes van anar repetint-se fins que van convertir-se en rutina. Després aquestes tasques es van acabar institucionalitzant i convertint-se en pràctiques habituals. Els homes i les dones no qüestionen els seus rols perquè els consideren objectius, és a dir, com algú que no es pot canviar. A més es desenvolupen lleis de control social, perquè cada persona faci el que li pertoca, d'aquesta manera hi ha paisos d'Orient on les dones no poden treballar en certs àmbits o necessiten un permís del pare o marit per treballar (tal com passava durant el régim franquista). Una vegada finalitzat el procés de legitimiació del sistema cal legitimar-lo per tal de justificar-lo. Es legitima mitjançant el vocabulario. Paraules com els alumnes, els soldats, entre d'atres. O el nombrament de les dones per el seu cognom del seu marit: “L'esposa de González”. Abans fins i tot es parlava d'alcaldessa referint-se a la dona de l'alcalde. Un segon nivell de legitimitat són les frases fetes. Per exemple: “De la mujer buena te has de guardar y de la buena no fiar”, “con la mujer ojo alerta, mientras no la vieras muerta”, o fins i tot en català “la dona hornada, a casa amb la cama trencada”. Frases que no nomès legitimen la inferioritat de la dona i les desigualtats de gènere, sinó també la violència masclista. A més hi ha la legitimació per part de les teories explícites. Entre 1938 i 1939 Antonio Vallejo Nágera va fer un estudi sobre les preses de guerra marxises que confirmava la debilitat mental femenina. Finalment hi ha els universos simbòlics: el la cultura judeocristiana l'home és el centre de la creació mentre que la dona té un rol secundari.

# data[].attributes.body
L'interaccionisme simbòlic, té com a idea principal que la comunicació funciona a través de símbols. Això vol

dir que encara que estiguem en silenci estarem intentant interpretar-ne el significat. Per aquest motiu “no es pot no comunicar”, perquè fem el que fem buscarem saber el significat de totes les accions. L'ésser humà intenta donar significat a tot allò que pot percebre. Però cada societat dóna sentit a una sèrie de realitats que en altres cultures o altres moments històrics no tenen el mateix sentit. Cada país li dóna un significat als colors, així per exemple per Espanya el vermell vol dir perill i per la Xina alegria. Per ells diferenciar entre els diferents tipos de blanc és un sistema de supervivència i defensa. A més, en la nostra societat el blanc només és blanc, en canvi pels esquimals, acostumats a tenir al seu voltant el blanc, distingueixen més de 30 tonalitats de blanc. Per ells diferenciar entre els diferents tipos de blanc és un sistema de supervivència i defensa. De la mateixa manera hi ha gestos que són diferents en cada cultura: el gest del polze amunt a Espanya significa un sentiment positiu, mentre que a l'iran, Grècia i Rússia és considerat un insult; toca el cap d'algu als paisos europeus és un gest afectiu mentre que a les cultures budistes està prohibit, ja que el cap és una part sagrada; a Filipinas moure el dit per cridar algu és considerat de mala educació, ja que per ells és la forma de cridar als gossos y està fins i tot penalitzat; per contra eructar està mal vist a Espanya i en canvi els paisos àrabs tenen per costum fer-ho després de dinar.

# data[].attributes.body
L'interaccionisme simbòlic parla de la creació de símbols. Mitjançant la interaccióentre els membres de la societat es creen significats compartits i gràcies a aquests anem construint la societat i les situacions de la

vida quotidiana. Així en les primeres societats primitives es va establir els rols de les persones (qui faria què), els temes de reproducció (qui procrearia amb qui) o els de la mort (que farian quan algú morís). Dia a dia anem construint significats nous, com el nacionalisme, els diferents protocols en la societat (quan saludar, quan dir gràcies, etc). Aquests significats són compartits i perquè funcioni la societat cal ques siguin recíprocs. Quan saludem a algú esperem que aquest ens saludi, quan anem a un quiosc esperem que quan donguem els diners el quiosquer ens dongui el diari. S'han establert, doncs una serie de conductes que hem anat construint i que hem de cal complir perquè la societat funcioni. Si entrem en un bar i demanem una cervesa però no diem “siusplau” pot ser que el camarer se senti ofés i no ens el prepari o que ens cobri més car.

# data[].attributes.headline
Perspectiva interpretativa: Robert Ezra Park

# data[].attributes.subject
Perspectiva interpretativa: Robert Ezra Park

# data[].attributes.body
Robert Ezra Park parla del paper social de la comunicació, algunes de les funcions del periodisme que esmenta són generar: acció social (ja que dóna veu a col·lectius desfavorits), crear identitats culturals (mitjançant la visibilitat de certes tradicions culturals), preservar la memòria històrica (parlant d'efemèrides per tal de recordar fets importants del passat), capacitat d'integració (ja que debat temes que poden generar controvèrsies), etc. A més també parla de dues funcions claus, el canvi social i l'estabilitat. Per una banda, possbilita que certes normes abans rebutjades per la societat passina formar part d'ella i que certsd col·lectius tinguin visibilitat. Per exemple, en el cas de l'homosexualitat abans pocs mitjans en parlaven i si ho feien era per determinar que eren col·lectius marginals i que estaven fora de lo normal. Actualment, s'els hi ha donat visibilitat, així mateix se'ls ha presentat com un col·lectiu plenament integrat i amb plens drets. Gràcies a la introducció de series i televisions que els mostraven. A més, els mitjans han permés que certes pràctiques abans considerades com a legítimes siguin prohibides i fins i tot perseguides per la justicia. En el cas de la violència de gènere, gràcias a la visbilitat que va aconseguir als mitjans es va produir un canvi en l'opinió pública i en les institucios, que van crear una nova legislació que endurís les mesures legals contra la violència masclista. Alhora, una altre de les funcions dels mitjans és la de controlar la societat(fa que certs col·lectius rupturistes estiguin silenciats pel pes de l'opinió pública dominant. Mitjançant l'espiral del silenci visibilitza les opinions dominants i les minoritàries queden silenciades. Això fa que aquests col·lectius minoritaris no expresin les seves opinions i s'adhereixin a l'opinió majoritària. Així per exemple, TV3 pel que fa al tema del procés independentista tendeix a mostrar l'opiniçó de la majoria, que és els que estan a favor de la independència, per contra, la resta de cadenes televisives espanyoles mostren l'opinió de la majoria de espanyols, és a dir, els que estan en contra de la independència. D'aquesta manera, uns i altres no visibilitzen a aquelles minories que hi estan en contra i contribueixen a que les seves veus siguin silenciades i a que no expresin les seves opinions.

# data[].attributes.body
Walter Lippmann explica que els mitjans són constructors de la realitat, generant una falsa percepció del que és la realitat. Diferencien la realitat de primer ordre i la de segon ordre. La realitat de primer ordre són fets que són objectius, que parteixen d'un consens i són verídics. Un exemple de realitat de primer ordre seria la força de gravetat. La realitat de segon ordre és aquella subjectiva i simbòlica, és una interpretació de la realitat objectiva. La majoria de vegades els humans coneixem la realitat a través d'aquesta realitat de segon ordre. La mort d'una persona pot semblar realitat de primer ordre, però és subjectiva perquè cada cultura l'interpreta de maneres diferents: els budistes creuen en la reencarnació en altres formes, els cristians en la resurecció, mentre que els testimonis de Jehovà no creuen en l'ànima. Els mitjans interpreten la realitat segons una sèrie de principis professionals i organitzatius (donant més importància a uns temes i enfocant una perspectiva determinada) i creen la realitat de segon ordre. Alhora el lector, acaba desenvolupant una tercera realitat, ja que la interpreta d'acord amb els seus coneixements previs.

# data[].attributes.body
La teoria de l'agenda setting va ser formulada per McCombs i Shaw el 1972. La idea principal és que si bé és possible que els mitjans no tinguin el poder de canviar que pensa la gent si que aconsegueixen imposar en què ha de pensar i als polítics la temàtica de la seva agenda. Aquesta teoria és ben certa ja que els mitjans (per mitjà del gatekeeper) seleccionen els temes més importants del dia i n'exclouen els menys importants a partir d'uns criteris professionals (segons la inmediatesa dels fets, la proximitat, magnitud, imprevisibilitat, etc). D'aquesta manera, un tema que ha succeït avui serà més important que un de fa dos dies, i una notícia de París (a la premsa) sol ser considerada més important que una que ha passat a Mali (per temes de proximitat psicològica i geogràfica). Quan els mitjans decideixen quins temes són més importants influencien als ciutadans en saber quin tema és més important. D'aquesta manera durant els atemptats a París per part de terroristes de Estat Islàmic, els ciutadans a través de les xarxes socials van enviar missatges de suport a París i el Trending Topic de Twitter va ser #prayforparis. Per contra, tret d'alguns ciutadans més informats, no van escriure missatges en suport de Siria o dels Kurds, perquè la seva percepció del que era important havia quedat condicionada pels mitjans. Quan els mitjans cobreixen noticies sobre problemes que són a l'agenda del públic, com poden ser els desnonaments o les retallades, alhora aquest establiment de l'agenda condicionarà l'agenda política, ja que els dirigents polítics durants les campanyes electorals marcaran certs temes com a prioritaris, que seran els que han tingut una cobertura més àmplia per part dels mitjans. I els temes que no sortin en els mitjans no seran considerats com a importants per part dels polítics. El procès independentista ha tingut una major rellevància gràcies al paper dels mitjans, que han cobert l'opinió dels ciutadans i d'aquesta manera els polítics han establert el tema com a prioritari.

Hi ha un segon nivell de l'agenda: els mitjans no solament diuen quins temes són importants sinó com s'han de pensar aquests temes. Els mitjans fan una interpretació de la realitat que influencia en la manera de pensar dels ciutadans. Per exemple, quan TV3 parla de la independència, dóna una serie d'arguments a favor que legitimen el tema com a important (les tensions entre Espanya i Catalunya, el passat entre aquestes dues, els impostos, etc.). A partir d'això, influència en les actituds dels ciutadans, en aquest cas fa que els ciutadans exposats a aquest mitjà no solament creguin que el tema és rellevant sinó que estiguin d'acord amb la postura que defensa el mitjà i per tant, canviin la seva manera de pensar (tercer nivell de l'agenda).

# data[].attributes.body
La teoria dels usos i les gratificacions és formulada per Katz, Blumler i Gurevitch.En aquesta veiem que es capgira l'enfocament i ja no es fa la pregunta de quins efectes tenen els mitjans en l'audiència sinó quina utilitat fa la gent sobre els mitjans. Les persones seleccionen i utilitzen els mitjans per satisfer una sèrie de necessitats de caràcter psicosocial. D'aquesta manera els ciutadans poden utilitzar els mitjans per informar-se i per satsifer la seva curiositat sobre algun tema determinat (jihadisme, la borsa, el temps, etc). O poden utilitzar els mitjans per entretenir-se i satisfer les seves necesitats evasives (oblidar-se dels seus problemes, per descansar, com un temps d'oci i d'acabament de la rutina diària, etc). L'audiència no és passiva i selecciona els continguts que vol veure i de quina manera i la seva manera de ser influeix per tant en el consum mediàtic. Això vol dir que els perfils de lectors d'un diari o els oients d'una cadena de televisió vindràn determinats per la pròpia audiència que escollirà el mitjà al qual es vol exposar. Exemplificant-ho, les persones que siguin més conservadores no es posaran a llegir un diari d'esquerres com pot ser El País o l'Ara, sinó que llegiran un diari més afí als seus gustos i interessos, com pot ser La Razón o El Mundo. Per tant ells marquen en certa manera la línia editorial del mitjà i no al revés (no són els mitjans els que escolleixen el públic que volen tenir).

# data[].attributes.body
Si els mitjans deixen de complir les seves funcions, sorgeixen alternatives. Un clar exemple és que quan hi va haver els atemptats de l'11 de març a Madrid els mitjans es van centrar en fer hipòtesis perquè s'acostaven les eleccions generals i van deixar de complir la funció d'informar. La gent va decidir informar-se a través de la premsa extrangera, per tant van buscar una alternativa. Cada vegada més, a causa de la falta de credibilitat dels mitjans, mitjançant les notícies falses o manipulades per tal de guanyar audiència, han fet que sorgeixi un periodisme ciutadà, que mitjançant les xarxes socials es dediquen a cobrir fets. Gràcies als smartphones, els ciutadans donen a les noticies una instantaneïtat que les notícies de la premsa no tenen i alhora una majpr legitimitat. Les xarxes socials són percebudes com a alternativa al periodisme tradicional, ja que proporcionen la mateixa utilitat a un preu més reduït o directament gratis. Trobem molts exemples de periodisme ciutadà que han aconseguit arribar al públic gràcies a les xarxes socials. És el cas de Janis Krums, un ciutadà de Florida que va penjar a Twitter amb el seu mòbil la primera fotografia de l'avió US Airways que va aterrar al riu Hudson el 2009. El periodisme ciutadà és una de les vies més ràpides i segures per informar-se, un exemple en són els disturbis de Ferguson i les fotos enviades per ciutadans. Un exemple és @TheePharoah, que des de casa seva va fotografiar l'assassinat de Michael Brown, un jove afroamericà que va morir a mans d'un policia blanc.

# data[].attributes.body
El tercer principi explica que per entendre les diferents funcions s'ha de tenir en compte el sistema de referència. Així, hi haurà certes funcions que en certes cultures o països seràn vistos com a funcions i en d'altres com a disfuncions. Un exemple molt clar és el de les ablacions de clítoris en les nenes de països de l'Orient Mitjà i en el centre d'Àfrica. Segons la OMS (Organització mundial de la Salut) és considerada una violació pels drets humans i una forma de maltractament envers les dones, ja que eliminan el plaer que senten les dones. Per contra, en aquestes cultures que ho practiquen ho consideren un ritual d'iniciació a l'edat adulta, és a dir, que permet a les nenes l'accés al món dels adults. Per tant, per ells és un ritual necessari per tal de considerar a la persona part d'una comunitat. A l'Índia, tenen la tradició de llençar nadons des d'una altrua de quinze metres en el terrat d'un temple a una lona. Aquesta tradició és considerada per els europeus com a perillosa però per a ells els porta prosperitat i salut als nadons que són llençats. A Espanya una tradició que cada vegada s'està deslegitimant més és la tauromàquia, o cursa de braus. Aquesta tradició és considerada per alguns com a funció d'art i d'entreteniment, i per altres com a maltractament d'animals.

# data[].attributes.body
Durant el període comprés entre 1940 i 1960 apareix la teoria dels efectes limitats. S 'evidencia que el públic ja no és tan influenciable com es creia i el receptor deixa de ser passiu. Hi ha una sèrie de filtres que limiten els efectes dels mitjans: exposició (el públic escull quins missatges vol atendre i a través de quin canal), percepció (escullen com els perceben o interpreten a partir dels coneixements previs) i aprenentatge i retenció (quins missatges assimilen). Aplicada actualment podem dir que és en part certa, donat que si estem a favor d'un tema com pot ser la independència de Catalunya no tendim a veure/escoltar o llegir mitjans que estiguin en contra com poden ser La Razón, Televisión española o la Ser, sinó que més aviat buscarem els canals més afins als nostres interessos (TV3, Catalunya Ràdio o l'Ara). D'aquesta manera els mitjans no exerceixen cap influència sobre nosaltres ni ens fan canviar de parer sinó que reforçen les nostres idees i opinions.

# data[].attributes.headline
Perspectiva crítica: indústria de la cultura

# data[].attributes.subject
Perspectiva crítica: indústria de la cultura

# data[].attributes.body
Com bé diu l'Escola de Frankfurt, la indústria de la cultura és, en sí, la indústria de la consciència, la qual es basa en els valors. Els valors són el producte de la cultura i la primera raó de la ideologia de la societat industrial avançada del segle XX. Però davant la confluència de diversos valors contraris, els mitjans de comunicació pretenen difondre aquells que preserven l'statu quo.

Amb tot això, hem vist que això no es gaire antic, que tot i que ens trobem a una societat democràtica i lliure seguim trobant missatges que contenen una raó de mantenir el sistema desigual en el que uns es troben sobre els altres, o fins i tot mantenint l'auge de la religió, amb el màxim exponent de el Papa.

Per tant, creiem que les perspectives comunicatives no són teoritzacions que s'hagin de quedar en el passat o que hagin tingut els seu moment efímer, sinó que es mantenen al llarg del temps.

# data[].attributes.headline
Perspectiva crítica: els mitjans de comunicació com a instruments de manipulació

# data[].attributes.subject
Perspectiva crítica: els mitjans de comunicació com a instruments de manipulació

# data[].attributes.body
L'Escola de Frankfurt defensa que els mitjans de comunciació són eines de manipulació sobre les masses, les quals consideres febles davant l'impacte dels gegants mediàtics.

Aquest plantejament ens ha fet recordar el conductisme, ja que aquesta corrent també reconeixa el gran poder dels mitjans sobre una audiència feble. Però no hi tenen res a veure perquè l'Escola de Frankfurt assegura que la tàctica que utilitzen ara els mitjans és la de la simplificació i de l'abundancia d'informació, de tal manera que el receptor no se n'adoni i assimili la informació de manera acrítica.

Aquesta dinàmica es relaciona íntimament amb el fenomen de la desinformació, del que tant es parla aquests dies i un dels principals motius de la preocupació dels experts i crítics de la comunicació i defensors del ciutadà. La desinformació passa desapercebuda als ulls de l'audiència i té aquesta manera de treballar per tal de deixar anar tanta informació, la qual cosa presenta un perill per la distinció entre el que és important i el que no.

Un clar exemple són els diaris o els telenotícies, que són els mitjans de comunicació amb més capacitat d'actualització.

# data[].attributes.body
Segons l'escola de Frankfurt la cultura de masses es caracteritza per l'estandarització i repetició dels missatges. Això comporta una homogienització del públic i fa que s'identifiqui amb els gustos i els models de consum de la classe dominant Aquí és on entra el fetitxisme de certs béns de consum. Les classes obreres, encara que no poguin pagar-ho tenen l'objectiu d'assolir aquests béns de consum per tal d'assolir uns cert estatus amb aquests objectes. Així, encara que no ens poguem permetre un Iphone 6 intentarem per tots els mitjans aconseguir-lo perquè ens proporciona un cert benestar. El mateix passa amb els cotxes: han pasat de ser simples mitjans de transport a l'objecte de dessig de tothom.

La publicitat no distingueix entre els béns de consum de les classes mitjanes i altes de les dels obrers, i apel·la a tothom perquè compri aquests objectes. Un clar exemple és el del Renault Megane, , on un simple treballador ensenya el seu cotxe als seus familiars i amics i aquests es queden bocabadats perquè s'hagi pogut permetre un coche tan impressionant. L'anunci ens vol fer veurem com tothom pot posseir un cotxe. Sobretot aquesta homogienització dels desitjos col·lectius s'ha produït amb les noves tecnologies. Hem oblidat els preus de les tabletes, mòbils, portàtils, etc i tothom en vol tenir un a casa seva.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anuncio Renault Megane Coupe 2009 - ¿Es ese tu coche?

# data[].attributes.attachment_link.description
El anuncio del nuevo Renault Megane Coupe 2009 ¿Es ese tu coche?

# data[].attributes.body
En la perspectiva crítica, parlen de que els mitjans de comunicació de masses només es dediquen a informar de les coses més trivials i que tendeixen a espectacularitzar els fets. Aquesta afirmació és ben certa si tenim en compte que les informacions més sentides a la premsa sobre política solen ser declaracions polèmiques, baralles al parlament o fins i tot la vida privada dels polítics. Un clar exemple d'això el trobem en el procés sobiranista. Moltes cadenes de televisió privades, en lloc d'explicar pas a pas el que va succeïnt, nomès es centren en les declaracions polèmiques i/o els insults entre els del bàndol independentista i el govern espanyol.

Per altre banda, quan parlen del Parlament, només donen importància a les picabaralles dels polítics, en lloc de les diferents legislacions que aproven o les diferents opcions i ideologies polítiques. En quant a la campanya electoral, sol estar centrada en banalitats com poden ser el ball d'un dels candidats abans d'un discurs (Miquel Iceta), o com un dels candidats està menjant una paella a Valencia. Totes aquestes informacions fan que progressivament el públic nomès busqui l'entreteniment i s'oblidi de les informacions rellevants de la realitat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Iceta baila por Freddy Mercury ante Pedro Sánchez en el arranque de campaña

# data[].attributes.attachment_link.description
El candidato del PSC a la Generalidad de Cataluña se marcó un animado baile a lo Freddy Mercury en el arranque de la campaña electoral de las elecciones catalanas. Suscríbete a nuestro canal: http://www.youtube.com/subscription_center?add_user=libertaddigital Más información en http://www.libertaddigital.com/, http://www.libertaddigital.tv/ y http://www.esradio.fm/

# data[].attributes.body
La pub licitat és una de les maneres d'imposar una sèrie de valors en la societat. La identitat de la persona nomès es basa en el que pot adquirir i no en el que realment és. Així, imposa uns valors segons els gèneres. En els anuncis de nines Barbie per exemple, només hi apareixen nenes, en canvi en els anuncis de cotxes, nomès nens. Això en part, condiciona els pensaments de les persones i introdueix les diferències de gènere en la nostra societat. També introdueix uns estils de vida, i uns rols que la societat ha de complir. En tots els anuncis d'electrodomèstics o de cuina hi apareixen dones, en canvi en els anuncis de feines professionals o de negocis, hi solen aparèixer homes.

Per tant, estaria imposant a la dona el rol de mestressa de casa i en canvi als homes el de treballadors. En els anuncis ens imposen una mirada de com hauria de ser la realitat, d'aquesta manera se'ns fixa un model o cànon de bellesa de la dona. La majoria de dones dels anuncis de perfums solen ser primes, joves, altas i atractivas. Fins i tot en el camp de les emocions se'ns presenten uns rols determinats. En un anunci de Heineken, on es veuen unes dones cridant perquè han vist un vestidor ple de roba i joies i uns homes cridant perquè han vist una nevera plena de cervesa, sen's presenta a la dona com a superficial i als homes com a “mascles” que necessiten l'alcohol per poder viure.

# data[].attributes.body
Segons la perspectiva crítica, l'entreteniment és la base de la cultura de masses. Estem d'acord en que l'entreteniment vigent avui en dia, basat en els programes telebrossa com Salvame o Mujeres, hombres y viceversa, homogienitza els pensaments de les persones i impedeix que desenvolupin la seva apacitat crítica i reflexiva. A més, serveix perquè les persones centrin els seus pensaments en coses irrellevants i no en el que realment importa. Molts d'aquests programas considerats com a telebrossa s'emeten en horaris infantils i per tant, també afecten aquest sector.

Aquest s programes, fan ús d'un vocabulari vulgar i introdueixen una visió de la dona com a objecte de dessig (en el programa Mujeres, hombres i viceversa, diferents homes es disputen a una dona). Els principals temes d'aquests programas solen ser els cotilleig de persones famoses però irrellevants perquè el públic pugui apendre'n alguna cosa. Per tant, s'allunyen de la realitat i es centren en banalitats com la vida privada d'una cantant, que no ajuden a construir el pensament crític de les persones, sinó que l'aniquilen progressivament.

# data[].attributes.body
Un dels principis del funcionalisme és la distinció de funcions i disfuncions en els mitjans de comunicació. La funció són aquelles conseqüències destinades a mantenir l'estabilitat social. Algunes de les funcions que fan els mitjans són vigilar l'entorn (advertir d'amenaces o perills), correlació dels membres de la societat i transmissió cultural (incrementant la cohesió social). TV3 per exemple, s'encarrega de la transmissió dels valors catalans com són els castells, el català, mitjançant la transmissió de sèries o pel·lícules en català, les tradicions culturals catalanes com el Sant Jordi, etc. . A més compleixen la funció d'entretenir (mitjançant els espectacles, pel·lícules,etc). La disfunció, en canvi, són aquelles conseqüències que generen conflictes en la societat. Aquestes funcions alhora, poden generar disfuncions: advertir d'amenaces pot portar al pànic, l'excès d'informació pot produir un efecte narcotitzant (no estimula l'esperit crític dels ciutadans, que adopten una actitud conmformista). Alhora les funcions i disfuncions poden ser manifestes (són reconegudes) o latents (no buscades ni reconegudes). Si en un telenotícies anuncien que hi hauran nevades, això pot provocar una disminució del trafic. Aquesta conseqüència no la reconeixeran els mitjans i per tant és latent. Una funció manifesta en canvi, seria la de la Marató de TV3, quan els mitjans visibilitzen aquesta institució és per que els ciutadans contribueixen en forma d'activitats i sobretot, donacions de diners) en la investigació de certes malalties.

# data[].attributes.body
L'interaccionisme simbòlic concep la comunicació d’una manera més complexa (que la que proposava Lasswell) però alhora basa en la simplicitat de les relacions interpersonals i emfatitza la construcció del sentit i coneixement social.

Una firgura representativa de l’interaccionisme simbòlic és Evring Goffman. Es centra en l’estudi sociològic de la interacció quotidiana de les persones. Estableix que existeix un ordre social (normes de comportament per la convivència) que permet detectar que s’espera de nosaltres i què n’esperem dels altres. Si aquestes regles no es compleixen o s’inflingeixen, hi ha establertes unes sancions al respecte.

A més, Goffman diu que la realitat és com un teatre on les persones són actors que interpreten diferents rols segons el moment. Ha d’anar saltant d’escena en escena i adaptant-se a cada escenari de la manera més óptima possible (interiorització regles). Els actors tenen una composició biològica (façana) que el permet desenvolupar diferents personatges, encara que potser no s’adapten bé a l’escena i els fa dubtar què fan (bambolines).

Cal afegir que cada actor té un a identitat (qui som i què volem ser) reconeguda per nosaltres i per la societat, però aquesta pot ser criticada i llavors apareix la crisi identitària, encara que tot depèn del moment perquè abans era estrany se friki, quan ara és el més natural del món. Això ho va il·lustrar la Lorena amb un spot publicitari de Trina amb el lema “La naturalidad se hace querer. Però aquesta mateixa identitat pot tenir diferents capes (antiheroi, friki, tribu urbana, etc) que es mostren a determinades persones.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anuncio Trina La naturalidad se hace querer (Yo soy aquel) 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Primero de los dos nuevos anuncios de Trina con la canción de Raphael. ¡Muy bueno!

# data[].attributes.body
També sorgeix la teoria dels dos esglaons de la comunicació, es diu que la influència dels mitjans és mediada pels líders d'opinió, aquests tenen més capacitat per filtrar la informació i influencien la gent del seu entorn. Un exemple d'això el trobem en les eleccions. En les decisions dels vots, no són els mitjans qui més influeixen en les decisions sinó puntuals líders d'opinió com poden ser esportistes, periodistes freelance, presentadors de televisió, dirigents de partits, catedràtics d'universitats importants, etc que transmeten les seves idees per mitjà de les relacions interpersonals. Un canal d'influència pels líders d'opinió són les xarxes socials, gràcies a elles, els líders poden influenciar als seus “followers” amb els tuits i missatges i arribar a més gent. Els líders d'opinió solen estar més informats i solen tenir un gran coneixement en un àmbit específic. Solen gaudir de major credibilitat que els propis mitjans, ja que no els representen. Un factor que ha fet guanyar pes als líders d'opinió és la pèrdua de credibilitat dels mitjans. La parcialitat, la falta de verificació de les fonts, les notícies manipulades i les notícies falses, són alguns dels elements que darrerament es troben en els mitjans. Els líders d'opinió són sovint les primeres fonts que utilitza la gent per informar-se abans dels mitjans. Actualment, moltes de les primícies o breaking news han estat donades per Twitter, per exemple la mort de Whitney Houston, que va ser difosa una hora abans que es fes pública la notícia. Una altra notícia que va tenir força ressò a les xarxes va ser la mort de Bin Laden pels SEALs de la Marina dels Estats Units . La primera “noticia” pública va venir de Sohaib Athar (nick de Twitter @ReallyVirtual). Sohaib Athar no era periodista, sinó consultor de tecnologies a Abbottabad, Pakistan, on va tenir lloc l'atac. Athar va tuitejar sobre el soroll d'un helicòpter i una explosió i després va respondre a preguntes, afegint informació i a més, va proporcionar el context de la història. Athar es va convertir en un recurs pels periodistes, que hores després van reconstruir la cronologia dels fets.

# data[].attributes.body
Durant el període que compren els anys 20 i 40 la premsa i la ràdio eren utilitzades per a la propaganda, sobretot en els règims feixistes. Així doncs, s'utilitzaven els mitjans per manipular les masses. El cinema, al ser un mitjà que arribava amb facilitat a tots els públics era sovint utilitzat amb aquests fins. El règim nazi durant els anys 30 va utilitzar-lo per tal d'influir en l'opinió pública i per legitimar els seus moviments, fins i tot l'extermini de jueus. “El triomf de la voluntat” de Leni Riefenstad és un documental que mostra el potencial de l'Alemanya nazi mitjançant tota mena de símbols com l'entrada en avió de Hitler com si fós un deu o la filmació del Führer des de baix per semblar més alt del que en realitat era. Una altre pel·lícula és El jueu errant, de Fritz Hippler (1933). La pel·lícula està feta en forma de documental i tracta sobre el caràcter peculiar dels jueus, així com els seus trets característics. En la pel·lícula es crítica el caràcter hedonista dels jueus que veuen satisfacció en els diners i s'alava a la raça ària, mostrant-los com a treballadors. Durant el règim franquista a Espanya, es feia el Nodo, uns informatius sobre el règim que es projectaven al cinema. Aquests eren molt similars a la propaganda nazi i mostraven a totes les virtuts de Franco i cada proesa que feia el règim com l'inauguració de fàbriques, la captura de presos, etc.

# data[].attributes.attachment_link.title
Adolf Hitler - El triunfo de la voluntad

# data[].attributes.attachment_link.description
Fragmento del documental "El triunfo de la voluntad" de Leni Riefenstahl.

# data[].attributes.body
Durant els anys 20 i 40, els mitjans són concebuts com a manipuladors i influenciadors de la societat. La radio va jugar un paper clau durant el període d'entreguerres, intentant captar el màxim nombre d'oients i atraient el públic amb diferents recursos retòrics. En intentar massificar la informació aquesta va perdre qualitat i va convertir-se en periodisme groc, que buscava l'impacte dels lectors i no tant la seva reflexió. És en aquest context on apareix la teoria de l'agulla hipodèrmica que diu que el públic és mal·leable i passiu i els mitjans influenciadors. Un exemple el trobem en l'adaptació radiofònica de La Guerra dels mons de H. G Wells per part de Orson Welles. Els fets es van relatar en forma de noticia, explicant la caiguda de meteorits a la terra. La introducció del programa explicava que es tractava d'una dramatització de l'obra de H. G. Wells; quan els oients van sintonitzar l'emissió més tard van entrar en pànic pensant-se que es tractava d'una emissió real. Això demostra la gran capacitat de mobilització i d'influència que té un mitjà com la ràdio.

# data[].attributes.attachment_link.title
La guerra de los mundos. Centenario Orson Welles (La noche temática)

# data[].attributes.headline
Comunicació mediada: doble instància del comunicador

# data[].attributes.subject
Comunicació mediada: doble instància del comunicador

# data[].attributes.body
Una de les característiques més destacades de la comunicació mediada és la doble instància del comunicador, és a dir, l'individu s'enuncia com a transmissor de la informació (enunciació individual) i com a "portaveu" del mitjà (enunciació col·lectiva). D'aquesta manera quan per exemple un periodista del canal de TV La Sexta parla nosaltres el podem veure com a individu, és a dir com a periodista individual o com a col·lectiu, és a dir, com a representant de la cadena a la que pertany. Aquesta característica ens ha fet recordar que quan un periodista s'equivoca en alguna dada, per exemple, tendim a culpar el mitjà, doncs creiem que el periodista parla en nom del mitjà per el qual treballa. Tot iaixí, també podem veure com gràcies a les xarxes socials s'estan esborrant les marques dels mitjans i els periodistes s'estan creant una personalitat. La capacitat individual d'un periodista està creixent fora de la marca de l'empresa i l'audiència de la redacció.Gràcies a Twitter, els periodistes estan creant marques individuals que permeten al públic separar-los dels mitjans i valorar més els seus treballs periodístics. Tot i així, ambdues (la marca corporativa i la personal) s'aprofiten mútuament: el periodista aprofita les seves publicacions per donar-se a conèixer i als mitjans els interessa que els seus treballadors tinguin influència en les xarxes socials, i d'aquesta manera ampliar el públic del mitjà.És un procés de retroalimentació en la que el periodista alimenta el prestigi del mitjà i viceversa.