# data[].attributes.headline
Stroligut. La Revista de Literatura Catalana. Textos 

# data[].attributes.subject
Stroligut. La Revista de Literatura Catalana. Textos 

# data[].attributes.attachment_link.description
Literatura catalana i en català: contes, novel·la, assaig, poesia i fragments de novetats editorials.

# data[].attributes.body
Bloc amb textos Recollits per Ramon Fontdevila i Subirana (prof.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El fred era molt viu. No calia pas pessigar-se la carn o tenir la certesa de no dormir. Ho era tant, que havia arribat gairebé a l'extrem oposat de produir com un començament d'anestèsia. Era necessari contreure i distendre els músculs i la pell de la cara, a tall d'exercici per tal d'evitar els progressos de la insensibilitat. També els dits dels peus, empresonats des de feia tres dies dintre les sabates ferrades i humitejats pels mitjons bruts, cedien sense resistència a la pressió rabiosa de la gelor que pujava de terra. Si no hagués estat per aquest fred desconsiderat i pel bategar dels cors d'aquella multitud d'homes trasbalsats pel sobtat desvetllament, l'albada hauria semblat irreal. A través de la boira, que s'espesseïa a mesura que el dia s'anava deixondint, no es distingia més que la forma difusa dels accidents del paisatge més proper. La neu, que sap fer clara la mateixa nit, fendia amb la seva llum indirecta en constant augment el vel gris que ho rodejava tot. L'edifici de l'estació sostenia damunt la seva teulada, en forta pendent, un gran coixí de neu, llis, lleugerament ondulant i sense arestes. La barana que rodejava els molls portava uniformement una cresta de merenga; els vagons, immòbils damunt les vies invisibles, semblaven feixucs i lassos en llur abandó sota la flassada blanca. A l'altra banda de la carretera, en la qual s'arrengleraven penosament els nouvinguts, queia quasi vertical el tall del pujol mutilat pels qui construïren l'estació, la neu que s'havia posat damunt de les pedres sortints i els arbustos raquítics, feia contrastar les taques fosques dels racons on no podia arribar. Però, la boira era prou espessa per a donar a tot plegat una tonalitat grisa amb tots els matisos possibles.

Vestits amb els heteròclits "uniformes" de l'exèrcit francès, uns blau cel (de la primera guerra mundial), altres blau fosc, molts caqui, amb els abrics acampanats, els caps coberts de boines, casquets de dues puntes, passamuntanyes i fins de les barretines vermelles dels senegalesos, aquells homes es movien confusament, adelerats, talpers, en el vòrtex del pànic, per tal de trobar, entremig de tantes maletes, fardells i sacs-morrals, un lloc a les fileres de la difícil formació. No s'adonaven pas de la grisor de l'hora. La neu cruixia al trepig de les sabates ferrades i, mentre la blancor impol·luta desapareixia de la carretera, únicament el xoc tintinabular dels plats de tropa i de cantimplores i fiambreres que penjaven dels equipatges, trencava aquell silenci, realment extraordinari tractant-se d'una multitud d'espanyols. Per contrast amb aquest mateix silenci, retrunyien més seques, guturals i temibles les veus del comandament dels soldats, els quals amb l'uniforme verdós de l'exèrcit alemany, el fusell despenjat i el dit al gallet, acordonaven aquella massa de presoners. Veus noves, desconegudes, plenes d'amenaces misterioses per als desconeixedors de l'alemany...

-Has arreplegat el maletí?-preguntà un d'aquells presoners al seu company. -
-No el portes tu?
L'Emili féu un gest de resignació amb les espatlles, i segurament, sota el tapaboques, somrigué amb una expressió fatalista.
-Prepara't a no rentar-te la cara -digué, mentre arreplegava de terra una motxilla atapeïda.
-Ja ens donaran de tot allà on anem. No et preocupis.
-Tinc por que no ens faci falta. Això no m'agrada gens, Cisco.
-També ens en sortirem!
Francesc va mirar el nas rogenc del seu amic que destacava malgrat la llum encara feble i provà de trobar-li la mirada.
En aconseguir-ho somrigué també, però amb una expressió diferent. Coneixia la tendència de l'Emili a considerar les coses amb massa gravetat, i, encara que el tracte fos certament una mica immoderat, Francesc no l'atribuïa sinó al malhumor d'uns guardians que s'havien llevat massa d'hora, al fred que feia o al mal geni de l'oficial.
-Els alemanys no som uns bàrbars-li havia dit un alemany en fer-los presoners-. Ja veureu com tenim un alt sentit de la camaraderia!
I, efectivament, al camp de presoners de guerra d'on ara venien, els espanyols havien estat tractats amb deferència i tot...

(...)
-Acabeu d'entrar a un camp d'extermini alemany -digué-. Ací és ve a treballar i a obeir i, com és natural, no podreu pas protestar com és costum vostre. Tot està prohibit per a vosaltres i els càstigs són molt severs. Recordeu sempre que la més petita relliscada es paga amb la vida. No oblideu tampoc que ja no sou a Espanya, on us poguéreu aprofitar prou per a donar curs als vostres mals instints. Ací se us imposarà la més gran disciplina que us podeu imaginar i sabreu el que costa haver estat bolxevics...

"Block 12", estava escrit sobre el muntant de la porta. Per petits grups s'anava entrant per tal de passar les formalitats de l'arribada. Feia una bona estona que l'Emili i en Francesc estaven esperant que els toqués el torn. Formats sobre la neu, després de tantes emocions, la boca pastosa i els llavis ressecs de no menjar res calent, començaven de sentir-se sobre tot el pes de la fatiga. El fred era molt viu, la neu es despenjava menuda encara, però progressivament intensa, els peus havien perdut tota la calor del violent exercici de venir corrent de l'estació estant, i tornaven a ressentir-se de les agulles gelades que penetraven inclements dintre la pell. Sovint s'apropaven presos antics al camp, i els nostres amics remarcaren que, si anaven ben abillats, ningú els deia res, mentre que en el cas contrari eren esventats a plantofades. Alguns dels qui tenien la sort de passar solien ésser espanyols, demanaven per algun nom, o per algun poble, i contestaven amb una marcada superioritat de coneixedors les preguntes sobre els usos i costums de la casa. Cadascú explicava les coses al seu gust, contaven els horrors més grans, i només se'n treia la conclusió que el pou era profund i negre.
-I ara ens ho prendran tot? -preguntava algun dels nouvinguts.
-Us deixaran nus completament. Ací tot està prohibit...
Maricón! -digué l'Emili bo i cloent els punys de ràbia. -Sí, ja ens ho han dit...
II -Però tot es fa com si no ho estés. Procurant que no et vegin, és clar...
-Les fotos, no? preguntava un altre.
-Tampoc.
-Per què no me les guardes tu...
-Oh, no. Me la podria carregar molt fort...
-I el tabac? -preguntava també un tercer.
-Això sí, que us ho deixaran guardar. Però us ho prendrà el en arribar a la barraca. No espereu salvar res...
-I per què les fotos no? -insistia un altre.
-Hauries de preguntar-ho a l'autor del reglament.
-Així no són permesos els diners, tampoc?-inquirí un dels qui n'havien guanyats molts al camp de presoners.
-Què en faries? Com no siguin diners comestibles...
-Comprar a la cantina...
-A la cantina? Te l'administraran ells mateixos la cantina (...)

Blockältester III

L'August no sabia gaire alemany, però substituïa l'escassetat de coneixements amb un instint molt segur de com calia tractar els homes. Ja feia una estona que demostrava una cosa i l'altra, tot maldant de convèncer Popeye de deixar entrar els quatre-cents presos del Block, que portaven dues hores prenent la fresca al carrer. -Quins homes, els teus espanyols! -bromejava el
Blockältester-. Amb cinc minuts d'aire lliure ja es moren de fred...
-Cinc minuts? -replicà l'intèrpret somrient-. Se't deu haver parat el rellotge! Ja em venjaré quan vinguis a Espanya. Aquests cinc minuts, te'ls faré passar al sol. Prou se't pelarà el clatell!
-No facis tanta propaganda del teu sol -intervingué el Secretari-. He passat dos anys al Sàhara i no vaig pas canviar la pell.
-La tens massa gruixuda...
El secretari era un alemany detingut pet "asocial"; havia estat a la Legió Francesa, i tot el que sabia d'Espanya consistia en l'existència d'un boxador anomenat Uzcudun. L'August se l'havia fet seu bo i explicant-li com a certa una imaginària estada al Terç del qual assegurava ésser oficial. El tema africà era grat a aquell tipus, i el fet que l'August se l'escoltés amb aire coneixedor de la matèria li produïa gran satisfacció.
(...)

IV
Hans Gupper, el "Negre", acabava d'entrar al seu despatx. Cada dia, als volts de les nou, sortia de casa seva, una vil·la que s'havia fet construir pels presos a un parell de quilòmetres del camp, i, amb la motocicleta, feia el trajecte en escassos minuts. Era el Comandant efectiu del camp i el més temut dels SS que voltaven per aquells tocoms. Fundador del partit en territori austríac, prengué part en totes les bregues d'aquell temps, sobretot en el

putsch Dollfuss, després del qual es veié obligat a refugiar-se a Alemanya, per a no retornar al seu país fins que l'exèrcit hitlerià realitzà l'Anschluss. Gupper entrà a Viena amb el coll i el pit ple d'estrelles; galons i ferralla. Cada grau i cada condecoració devien representar centenars de vides immolades a la causa de la "Gran Alemanya". El flamant Obersturmführer de la SS portava l'aurèola dels herois a força de matar jueus i comunistes!
Ara, passats uns quants anys d'ença d'aquelles gestes, res del seu capteniment no denotava la satisfacció del propi coratge; més aviat contenia un pòsit de tristesa i d'amargor que l'home disfressava de severitat. Segurament enyorava els seus bons temps de sabater, quan posava mitges soles i talons i deia pestes del populisme o de la socialdemocràcia, rodejat dels amics, clients i veïns...
El seu posat i la seva figura l'acompanyava bé. Amb la gorra de tobogan, l'abric de pell fins als turmells, les botes impecables que corresponien a un entès en l'art de la sabateria, els esperons diringant (per muntar la moto!) i aquell parell de dogs enormes que teicien arabescos al seu entorn mentre es passejava pel camp i sobretot, amb el terror que irradiava la seva sola presència, ningú no podia negar que el carrec li venia com fet a mida.

El seu olfacte sent ben real aquella inefable olor de botiga de comestibles barrejada amb la del pa tou; veu distintament com regalima el suc enganxós dels pots de mermelada... Amb un petit esforç d'imaginació, tot allò pot ésser seu en aquest moment de dormir. Començarà per les llargues botifarres cobertes de paper parafinat, seguiran les llesques de pa untades amb molta margarina i empolsades de sucre, i acabarà amb la melmelada a cullerades... Però, ah! Tot plegat no és més que un somni. I pensar que hi ha qui té en realitat tot això què és objecte del seu deliri! Ell no treballa a la cuina, ni al magatzem, ni és
Blockältester. Per què Popeye, per exemple, té dos pans a l'armari, dos pans qué han estat robats als pobres com ell mateix? Vicenç no en té cap, de pa, ni un rosegó, ni una esgruna. Cada tres dies ve a menjar-se'n un i, amb la gana que porta ara, dos pans passarien l'un darrera l'altre sense tocar-li vores. El seu mal no té remei. En llevar-se l'endemà, es beurà la sopa aigualida i resistirà fins al migdia, quan percebrà un litre escàs d'aigua bruta. De pa, l'únic aliment que és una mica sòlid, no en veurà fins al cap de vint-i-quatre hores...

Vicenç vol pa, necessita més pa, té dret al pa que el Blockältester, fart de les millors menges que hi ha al camp, guarda per als seus intercanvis. I amb els peus nus, en calçotets, com si anés a la comuna, passa del dormitori al menjador. El silenci i la fosca no són absoluts; al camp no poder ésser-ho mai. Massa gent perquè la solitud sigui possible! Al menjador hi ha llits, hi dormen els alemanys "administradors", l'August i alguns xicots del servei. Se sent llur respirar compassat i el tossir d'un que deu estar refredat. L'obscuritat tampoc no és absoluta. Massa reflectors al llarg del mur i damunt la plaça de recomptes, perquè no n'entrin reflexos a través de les finestres. L'empostissat cruix al pas lleuger de Vicenç i una por invencible s'apodera d'ell. Immòbil durant uns segons, escolta atentament. No es mou ningú. Dels orinadors, no n'arriben més que els xuclets del desguàs. Al dormitori dorm tothom. Vicenç surt de la petrificació de la basarda i avança, anul·lats tots els sentits, en direcció a l'armari...

L'endemà no cometrà pas la totxesa de posar pa a la sopa, car Popeye s'haurà adonat de la sostracció i farà esbrinaments. El "València" sortirà al treball amb la sensació de plenitud i de pesantor en el seu estómac màrtir; però en el decurs de la difícil digestió, trobarà en aquell malestar una font generosa de delícies.

(Transcripció de Nawal Zbir)

VI
Hans Gupper tenia motius d'estar content. La guerra seguia una marxa favorable als alemanys, els preparatius militars deixaven preveure que s'anava a iniciar una nova campanya gegant, la construcció del camp portava un ritme accelerat, el projecte d'instal·lació de l'hospital general li deixaria un bon marge de comissions i, no feia gaire estona, li havia estat anunciada per telèfon l'arribada de fortes expedicions de jueus holandesos que li fornirien la mà d'obra que començava a escassejar. Tot anava bé; fins el dia era bo.
"Bona perspectiva", resumí per a ell mateix en empènyer la porta de la barberia.
Aquesta dependència, per a l'ús exclusiu de la SS, estava instal·lada en un departament a la barraca veïna del despatx.
Quan un oficial féu entrada tothom es posà dempeus, fins que un petit signe de mà fou interpretat com el permís de continuar la feina. Hans Gupper el féu tot just hagué creuat la porta. El seient que no ocupaven més que el Comandant de les "qautere estrelles" i ell, el rebé amb la millor de les seves molleses. L'afaitava sempre el mateix barber, el Kapo del Kommando, un barber vienès molt panxut, un envanit del seu paper privilegiat de què gaudia i un tirà envers els seus subordinats. Com cada vegada, el Kapo es disposà a explicar al seu il·lustre client totes les xafarderies del camp en el seu llenguatge pintoresc, el seu accent nasal i la seva cantarella dialectal. Gupper no se l'escoltava més que de tant en tant, i aleshores, com que estava content, somreia breument. Més hauria valgut al Kapo que el seu distingit client no hagués somrigut tant, car la confiança el va perdre.
Aleshores era corrent entre alemanys la mania dels massatges facials i de les cremes. Entre els pervinguts del nazisme era freqüent l'ús desproporcionat dels articles de luxe, de distinció i de refinament que, en èpoques anteriors, quan encara no eren res, devien considerar com a privilegis exclusius de rics i poderosos. Es donaven casos de SS, per exemple, que per menjar portaven els guants posats. Els anells de llautó tenien també una excel·lent acollida. Afortunadament, l'uniforme militar no permetia gaires fantasies, i on aquest afany d'ostentació es descobria amb més exageració era a la barberia.

Mentrestant, el Kapo del crematori havia sortit de l'oficina bo i tentinejant, aguantant-se amb penes i treballs, amb el braços caiguts com els d'una nina de serradures, el cap enfonsat entre les espatlles i les cames rígides a fi que la roba ensagnada i a parracs no li fregués la carn de les natges escorxades. Fou posat de cara al mur. Un cop acabats els esbrinaments, passaria a l'arrest, cel.les disciplinàries, presó dintre l'altra presó, de la qual ben pocs sortien vius...

I de la formació per Blocks es passà, amb un senzill cop de xiulet, a la formació per grups de treball, i els presos hagueren de sortir a la feina sense el reglamentari quart de litre de "cafè".
(Transcripcions de Patrícia Benito i Nerea Trevejo)

-Tinc un compromís amb el teu germà mort -digué en Rubio dolçament- i em creuria trair-lo si no procurava preservar el seu nom i el seu sacrifici del fang que acabaràs llençant-li si segueixes per aquest camí. Tu ets comunista... Rubio romangué silenciós un moment. -Esperes algú? -li preguntà. -Quantes vegades te n'ha tocat, de sopa? L'Emili s'adonà del fenomen, d'aquella ventada que arremolinava la gent i que feia oblidar la calor, la set i el fàstic. Una emoció evident agitava el dibuixant. Prengué amb força els braços de Francesc. -Rebenta d'una vegada!
VII
Aquells centenars de jueus holandesos que acabaven d'arribar inauguraven la temporada dels grans carnatges. El camp de Hans Gupper, construït després de la incorporació d'Àustria al Gran Reich, dominant les aigües del "bell Danubi blau", començava l'any de gràcia 1941 a acollir els perseguits predilectes de la Gestapo.
En envair els alemanys Holanda havien fet una crida a les joventuts sionistes oferint-los la llibertat a canvi de treball i col·laboració. Disfressats els invasors amb pell d'ovella i amb gran desplegament de propaganda, habilitaven un "camp d'internament per als treballadors voluntaris". Els incauts que caigueren a la trampa foren concentrats; els prengueren filiacions, adreces i referències, i el temps passava sense que es comencés cap treball. I, amb l'estupor que és de suposar, aviat pogueren veure com parents, amics i coneguts entraven a fer-los companyia. Els alemanys havien sabut fer bon ús de les informacions obtingudes. Així s'esdevingué que, a l'hora de portar-los tots plegats als "treballs" anunciats, eren famílies senceres les que anaven a la mort.
Tres-cents jueus holandesos, alguns dels quals eren nois de 14 i 15 anys, acabaven d'etrar al camp d'exterminació, carregats d'equipatge, de provisions, de diners i de joies.
-Obriu els ulls! -deia Werner a l'Emili, en adonar-se d'aquell bé de Déu de riqueses-. Obriu els ulls , que la sessió serà de les bones!
(...)
-No puc tolerar que em parleu així.

-No, no. Ets un pres, però comunista, i en parlar-te així és el partit que parla.
-Aneu al diable amb el partit!

-Jo sóc un pres. - No podem tolerar que ens avergonyeixis. Pensa-t'ho bé. Nosaltres podem fer que un dia et penedeixis d'haver obrat a la lleugera.
-Si no faig res de mal, no he de canviar per res.

-I si els perds, aquests llocs?
-No tinguis por, no els perdré...
Rubio se n'anà decidit a retornar a la càrrega tan aviat com fos possible. El lloc d'intèrpret a "les patates" tenia un valor estratégic dicisiu en el seus designis.
En passar per avant d'un Block de privilegiats, veié una camarada amb el plat sota el braç, esperant a la porta.

-Molt bé! És la teva darrera paraula?
Ernest no va contestar. Va mirar-se la cigarreta que s'acabava de cremar i, amb un gest de rebuig, el reboté per terra.
-Ens tornarem a veure -digué el barber-. Espero que meditaràs i canviaràs d'opinió. Recora-ho: mentre no et repensis no comptis amb nosaltres.
-Si tinc bons llocs -replicà l'Ernest amb cinisme- ja hi haurà qui vindrà amb mi.
-Sí.
des de cadascun dels angles de la galeria que coronav a el mur per tres dels costats de la plaça. Sense sobrar-li grandària per a tant de personal com havia de baixar, a aquella hora del matí encara quedava lloc per a encabir-ne el doble. L'epectacle no era gens corrent. La multitud s'havia arredossat contra els murs i cercava en l'amuntegament la tebior que el matí li negava. La pell es posava de gallina, i els mots escassos que algú s'atrevís a pronunciar es veien sacsejats per un espasmòdic petar de dents.
-Encara no surt el sol? -es limitaven a preguntar els més xerraires

-De vegades a aquesta hora reparteixen sopa -va contestar l'interpel·lat, una mica confús.
-Val més que aprofitis el temps descansant. Véns cada dia? (...)

-Una vegada.
-Hi guanyaràs anant-te'n a dormir.
Les matinades austríaques són sempre fresques, àdhuc les de més de juny, i a més encare si es tracte de sortir al carrer un de pèl a pèl a les sis del matí. Però, per als alemanys, que sabien organitzar les coses a la seva manera, aquest era un detall sense importància. Una ordre havia estat donada: "Demà diumenge, a les sis del mati, tothom estarà preparat per a procedir a la desinfecció general del camp. Els presos deixaran totes les peces de llur equip dintre la barraca i, previ el subministrament 'una ració en fred, seran reunits a la plaça del garatge, on romandran fins a l'acabament de l'operació. Les portes, finestres i obertures dels Blocks seran tapades hermèticament amb l'ajua de papers encolats que facilitarà l'oficina del camp. Els Blockältester vetllaran per la disciplina del personal i el compliment de l'ordre present."
La plaça del garatge no era pas gaire gran, i amb les seves fonts de gasolina, els taulons per a la càrrega i descàrrega, l'estiba dels bidons buits i un camió desmantellat sostingut per cavallets, no tenia altra cosa de penitenciària que els murs altíssims que la rodejaven i les escales de pedra que conduïen a lapòrta xinesa del camp. Els sentinelles creuaven focs amb llurs fusells-metralladors,
Rubio féu el gest de deixar-lo, però es repensà.
-Fumes? -preguntà- Té, una cigarreta.
I li donà la cigarreta que una estona abans s'havia ficat a la butxaca.
digué-. Ha petat el tro gros! Estem en el moment decisiu...

En aquells moments, un pres alemany dels ocupats en l'operació de la desinfecció i que anava vestit, baixava precipitadament les escales. En arribar a la plaça, els coneguts acudien a preguntar-li alguna cosa, segurament si s'acabava aquella tortura. Però el pres contestava amb uns mots ràpids i, després parlava d'alguna altra cosa que motivava discretes manifestacions d'alegria. No s'entretenia gaire estona amb els interlocutors; acabava amb els uns i es dirigia ràpidament a la recerca dels altres. Es veu que l'home es considerava orgullós del seu paper. Els seus mots anaven escorrent-se per entre les rotllanes d'adamites, com l'aigua per les juntures d'un empedrat. L'onada de comentaris envaïa progressivament aquella estranya assemblea.
-Alguna cosa passa -digué.
L'alemany anava a passar pel seu costat.
-Què hi ha, Rudy?- preguntà amb el seu alemany deficient.
El tal Rudy contestà animadament; l'Emili es posà content com tots els altres, però Francesc es quedà a la lluna.
-Bé, què t'ha dit?-preguntà aquest, quan l'alemany hagué marxat.
-Ara va de debò-
L'Emili rigué i els seus ulls expressaven la gran abrivada de la seva fe...
-Alemanya ha atacat l'URSS...

(Transcripcions de Fatima Bougadima, Salma Bouih, Hala Serroukh i Maria Navarro)

A l'entrada dels Kommandos, poc abans del toc de recompte de la tarda, els presos s'estranyaren de trobar un cadafal muntat al bell mig de la plaça de formacions: dos grans cavallets sostenien un travesser amb tres corrioles, de les quals penjaven unes cordes nuades.
-Aquesta tarda tindrem teatre -deien els assabentats-. Han de penjar els fugitius del crematori.
-Davant de tothom?
-Es veu que sí!
(...)

(Transcripció de Clara Perramon)

IX

Al Block 13 hi havia canvi de roba interior. Vicenç era un dels tants que, nus de pèl a pèl, amb la muda bruta a les mans, feien cua per arribar al distribuïdor de les peces netes. L'operació durava dues o tres hores; una tortura més a les moltes que calia suportar d'un cap de jornada a l'altre.

-Has vist, València? -observà el company que anava darrera seu- . Tens els peus inflats.

-Ja ho sé. Fa molts dies que el sol hi entra i no se'n va.

-Què t'empatolles del sol! Això és aigua, i no sol.

-És com la pluja. El sol fa la pluja; sense sol no plouria mai.

El veí no va saber què contestar, però comprenent que allò era una fantasia d'ignorant, es posà a riure. Vicenç s'encongí d'espatlles. Què en trauria de parlar? Sabia prou bé el que li passava. Havia observat que era quan feia sol que el peus se li inflaven més; e l sol penetrava la pell reseca i, a manera de tascons finíssims, li esberlava les articulacions. Els dies de pluja, en canvi, no li costava tant d'aixecar.se de les pedres on s'asseia a l'hora de dinar, caminava més àgil i se n'anava a dormir més reposat.

Contemplà la corrua d'homes al seu davant. No tenia motius per a desesperar-se. La majoria estaven com ell, la pell se'ls arrugava als llocs normalment carnosos, les natges mateix desapareixien per donar lloc a una taca negrosa de pell encongida, amb un diafragma al centre, més negre encara...

"Ens surt cua com els micos", pensà en adonar-se que, a tots els companys, se'ls dibuixaven les vèrtebres coxals.

Però la idea no el féu riure com en altres temps el feien riure aquestes coses. Tenia pressa de recollir la camisa i els calçotets per anar a jeure sobrte la màrfega . I l'operació s'allargassava. Ara discutien. Hom acusava el distribuïdor de reservar les millors peces per als amics particulars. El repartidor amenaçava.

-Plega ! Plega! -li contestaren-, Un altre ho farà més bé. Ja estem cansats de "pillos"!

Arribà Popeye i es posà a repartir personalment. A Vicenç, tant se li'n donava.
(Transcripció de Laura Crespiera) (Transcripció de Marouane Lahlah)
Rubio ja era a la porta i es limità a somriure. I mentre l'Ernest baixava al soterrani, més ufanós que un paó, bo i començant d'aixecar castells amb el Kommando que li tocaria, el barber, arribat a la plaça de recomptes, considerava que no sempre les vanitats humanes són inoportunes i que, en conjunt, la tarda havia estat ben aprofitada.

Hans Gupper es presentà a la formació de la tarda i, abans de trencar rengles, va demanar que es presentessin els presos coneixedors de la llengua russa. D'entre uns quants alemanys i polonesos que es presentaren, foren escollits aquells que tenien una cara més patibulària. Una segona crida anà dirigida a la companyia de càstig, i el mateix criteri presidí una altra selecció. Aleshores, amb els escollits posats de banda, hom esperà l'arribada d'un SS carregat de trastos heteròclits. Un dels facinerosos seleccionats es despullà i es vestí novament amb les peces dutes pel SS: es posà una jaqueta blau marí i uns pantalons vermells, guarnit tot amb voravius i entorxats grocs, es cobrí amb un casc de l'altra guerra, esmaltat de blanc i culminat per una punxa bismarckiana, i engrapà un sabre de cavalleria d'unes dimensions impressionants. Els SS varen riure sorollosament. Potser faltaven uns darreres retocs, com el calçat, l'ajust de la roba, el cinyell, etc., però ja hi hauria temps de resoldre'ls sobre la marxa. Gupper se sentí satisfet dels seus coneixements en matèria d'indumentària. És que es podia trobar un uniforme més adient per a un cos de policia interior? La roba procedia de la guàrdia reial de Iugoslàvia, i segurament els russos d'imminent arribada, als quals anava destinada aquella policia, trobarien meravellosa la contemplació d'uns vigilants tan acolorits!
És clar que el camp no era de presoners de guerra, sinó de presos polítics, i que les lleis internacionals... Amb bona voluntat, però, sempre hi ha solucions! Sepàrar un rengle de barraques, posar el rètol "Camp de Treball per a Presoners de Guerra" a la fatxada d'una d'elles, i tot quedava arranjat! Gupper era un home de recursos...

(...)
Devia fer molta estona que estava allí ajagut, car en fregar-se la pell de la cuixa la remarcà gelada. Els mots li sortiren sense esforç, sense propòsit de pronunciar-los.

No havia vist que el metge espanyol parlava en veu baixa amb l'oficial. No comprengué que aquell maldava per salvar-lo fins que el SS s'apropà a la taula de cures. Un rostre hermètic s'abocà sobre seu. Francesc es fixà que anava molt ben afaitat i pudia a cold cream de guerra. Després d'un cop d'ull ràpid, el metge retornà als seus papers. Francesc no s'adonà pas del signe d'intel·ligència a l'infermer de la bata blava. Percebé, uns segons després, el dringar dels instruments damunt del cristall de la tauleta. Sense girar el cap va veure perfectament que aquell tipus tenia una gran xeringa als dits, una xeringa armada amb una agulla molt llarga.
-Em fareu mal? -preguntà amb un interès fictici.
L'infermer era alemany i no el comprengué, però el metge espanyol acudí:
-Amb aquest tractament milloraràs. No tinguis por!
-Ja ho sé -féu Francesc somrient-. Quin temps cal?
-Poc -contestà el metge amb una veus fosca.
I li posà la mà al braó.
L'atracció del pàmpol esdevingué irresistible. Algú feia pujar la taula lentament, molt lentament, cap al mirall còncau, el qual ja no recollia les llums, sinó les imatges invertides de tots els homes, de totes les coses. Se sentí punxat al cor; l'arma era freda i s'eixamplava sense parar dintre el seu pit. Un dolor viu, però no irresistible. Tot desapareixia i només el mirall conservava les ombres vagues d'una nit gairebé maternal. Un gran soroll que venia de dintre el cap semblava voler-lo eixordar, com si el cervell volgués esclatar, un soroll que es convertí en un xiulet allargassat i perforant. Mentrestant, la taula no parava de pujar lentament...
-La benzina no m'arribarà -digué l'infermer de la bata blava.
-Fes les dosis més petites -respongué el metge SS-. Amb menys també moren.
-Triguen més temps i sofreixen molt.
-És igual; redueix les dosis.

(Transcripcions d'Scarlet Flores i Niama Konate)

Max era el Secretari del departament de valors del magatzem on treballava l'Emili. Fatu i curt de gambals, s'havia imaginat que Jenny, una bagassa del bordell, estava enamorada del seu cap quadrat. A canvi d'aquest amor, Max li portava mitges i vestits, procedents de dones jueves entrades al camp mentre tothom dormia, i assassinades al soterrani del crematori, enmig d'inimaginables orgies de sang.

Quan Gupper interrogà Jenny i li preguntà qui li havia donat el rellotge d'or trobat sota del seu matalàs, la noia serrà les dents i maleí l'envejosa Hilda, segurament la delatora. Confessà sense fer-se pregar:
-Max.
-Qui és Max?
-Treballa a Effektenkammer.
Gupper somrigué imperceptiblement. Feia temps que desitjava fer una investigació al departament, i ara se li presentava l'ocasió propícia. L'oficial encarregat tenia quinze dies de permís i la seva absència venia com anell al dit: no hi hauria conflictes de competències.
Acompanyat d'un ajudant, entrà al magatzem com una ventada. Demanà pel Max i li va ordenar que posés a la seva disposició tota la documentació i totes les claus dels calaixos i arxius. Després d'escollir els papers que li semblaven bons, emmenà Max cap al seu despatx.
La inseperada visita de Gupper al personal del magatzem fou com el primer llamp d'una tempesta. Mobilització general. Les etiquetes comprometedores foren retirades del sacs i de les maletes reservades; els fulls de registre, cremats a l'estufa; els armaris, buidats. En mitja hora es va treballar més que en dos mesos. Segurament l'Emili no s'hauria assabentat de res, amagat com estava al seu racó, si en Werner no hagués cuitat a advertir-lo.
-No us entretingueu! Va, va! Ha arribat el moment temut.
L'Emili s'ho féu explicar.
-Convé no deixar cap rastre-deia Werner-. Cremeu-ho tot! ¡Cremeu-ho tot!
-Només m'estranya-comentà Emili- que hagin trigat tant temps a decobrir-ho.

Realment, en els darrers temps l'escàndol passava de mida. Amb els centenars de condemnats que entraven cada dia, inexorablement convertits en cendres i fum, la roba civil, els diners i els joiells havien de sobreixir. El comerç amb els objectes robats es feia amb un impudor inaudit, i el relaxament de la disciplina entre els privilegiats que el podien fer anava prenent arrels per totes les dependències del camp. Si Gupper ho tolerava, era segurament per la necessitat de comptar amb la col·laboració dels presos en moments de tal agombolament de feina. De tant en tant, però, calia frenar, i aleshores aplicava un escarment exemplar. Als empleats del magatzem, els acabava de tocar una mala rifa!
Max, home de confiança de l'oficial del magatzem, manejava grans quantitats de diners i de joiells. Resistir la temptació de fer bossa, donada la moral regnant al camp, hauria semblat totxesa o por. Era, doncs, natural que ningú no li blasmés el fet de robar. Tothom ho admetia com la cosa més natural d'aquest món. I que s'hagués compromès per una meuca, en canvi, no li ho perdonaria cap dels afectats. Max havia caigut en el pitjor dels aerrors; més de tràgic, ridícul. Gupper li ho estava explicant a garrotades, i Max, covard per afegidura, confessava tot el que els torcionaris demanaven i encara algunes coses més.
Feia més de tres hores que l'Emili, en pantofles i mànigues de pullòver com els seus companys de treball, separats els uns dels altres per impedir que es parlessin, estava "ferms" a la plaça de recomptes, davant mateix de les oficines. El dibuixant no arribava a tenir consciència del fred ni de la fortor. Els interrogatoris havien començat i el SS brandaven vits de bou. Aquella aventura seria més delicada que qualsevol altra, puix que, per molt net de culpa que se sentís, no era d'estranyar una mesura de caràcter general. Seria suficient al·legar el desconeixement de l'alemany per demostrar la ignorància de tot el que passava al magatzem? En el millor dels casos, eximit de tots els riscos-pensava en Werner, tan innocent com ell i tanmateix sense defensa possible.

-Aquest és un espanyol-digué-. No crec que sàpiga res.

El comandant es mirà l'Emili amb l'esguard emboirat.
-Fora!-cridà de sobte.
Tots els inculpats alemanys foren traslladats a l'arrest aquella mateixa nit. L'Emili, en canvi, pogué passejar-se tranquil·lament pel camp fins l'endemà a la tarda. Ni a treballar no hagué d'anar! Havent sopat, però, un ordenança el recollí per lliurar-lo al cos de guàrdia, i, una estona després, un SS el conduí al mateix lloc on els altres eren de la matinada ençà.

amb malfiança, escoltà les explicacions que li eren donades. Encarregat d'un magatzem d'eines a la pedrera, feia vuit dies que estava castigat per un afer de tràfic clandestí amb la població civil. L'Emili contà també el seu cas, però amb els mots indispensables.

La cel·la tenia uns vuit metres quadrats, i el moblatge consistia en un banc de fusta per dormir, posat dret i arraconat durant el dia, un radiador apagat i un cossi per a les necessitats.
-Prohibit seure a terra, passejar, fumar, parlar o cantar-anuncià Heinrich amb un somriure trist-. T'has d'estar drer aquí al fons, sota mateix de la finestra oberta, i no pots repenjar-te a la paret. Una delícia! Si no creus, i l'escarceller t'observa per l'espiell de la porta, prepara't febre...
I continuà explicant el reglament. Cap manta per a dormir, si bé de nit la calefacció funcionava; el pullòver, els elàstics, el cinyell, eren peces prohibides; l'alimentació no passava d'un tros de pa diari i un quart de litre de cafè; dues vegades per setmana donaven un litre de sopa calenta...

-Els primers dies la tensió nerviosa no et deixa sentir la fam; però, quan t'has acostumat a la casa, no et pots imaginar el que és la fam en solitud. És l'obsessió del dia i de la nit! Un rosec a l'estómac a cada minut i a cada segon. Res no et distreu i només penses o somnies àpats...-i afegí tristament-... que, per desgràcia, no et serveixen de res...!

-No sortiu mai?
-Només de bon matí, després d'aixecar-se, per anar al lavabo a rentar-te i buidar el pot. Sortim tots plegats i ens movem a tocs de xiulet. Els moviments s'aprenen a plantofades. Molt divertit!
L'Emili no comprenia per què havia estat conduit a l'arrest. Havien sabut que es dedicava a dibuixar pornografia? Aquesta vegada no s'escaparia de l'interrogatori i de les tortures! Fer-se aquesta idea, després d'haver-se considerat salvat, li venia ben costa amunt. Per altra part, la seva posi ció era grotesca: la ignorància de l'afer, els dibuixos porcs i, per arrodonir el quadro, la pintoresca companyia que li acabava de tocar. "És curiós! No ho sembla d'efeminat -va pensar-. I, per ara, no m'ha preguntat res!"

-Aquesta nit han "suïcidat" un dels teus companys. S'han sentit crits durant una bona estona i a la matinada han vist com treien el cadàver.

Per a l'Emili fou com un cop de puny a plena cara.
-Werner?-preguntà amb una ànsia mortral.
-No en sé el nom. L'ordenança m'ha dit que era el més vell de tots.
El dibuixant es posà les mans al cap.
-No pot ser veritat!-exclamà sotraguejat per l'emoció-. Werner no havia intervingut en res, era innocent del tot... Els altres s'han venjat! No pot ser altra cosa!
L'homosexual fé un moviment d'espatlles.
-En casos així -digué- els SS són els primers interessats a evitar que els innocents parlin. Vés a saber quants oficials hi havia compromesos!
-Estic segur que ell no va parlar. No hauria parlat mai encara que l'haguessin mort a garrotades. Era molt valent! No, no pot ser ell!
-Més tard o més d'hora, els més coratjosos parlen. Els mètodes no fallen mai! I per assegurar-se'n els ha semblat millor penjar-lo a la clau del radiador.

Com un autòmat, l'Emili contemplà la instal·lació de la cel·la. Totes eren construïdes segons el mateix model. Es tapà els ulls horroritzat de veure que la clau del radiador estava a un metre de terra.
-De la clau del radiador?-exclamà-. No és possible... Un home no hi cap! És impossible!
-Per a la SS totes aquestes coses són possibles. Com més complicades, més gust hi troben.

(...)

Els cadàvers eren introduïts per una porta que donava a l'altra fatxada de l'edifici. Els portaven nus, amb una xapa de llauna amb el número del pres lligada al coll i, en espera d'ésser incinerats, els estibaven en una gran cambra frigorífica. Com que el forn no era gaire gran i només cremava un centenar escàs de cossos cada vint-i-quatre hores, promig sovint ultrapassat per la mortalitat del camp, res d'estrany no tenia que alguns cadàvers portessin setmanes de dipòsit.
Rubio s'adonà que, davant d'aquell espectacle, sentia més repugnància que pietat. Frantisek ruixava amb el seu aparell
les dues piràmides de cadàvers tan curosament acastellats. Dels uns es veia el cap; dels altres, els peus. La llum feble que entrava per una finestra arran de terra semblava donar un volum excessiu a les dues muntanyes. Les exhalacions mefítiques es barrejaven a la picantor del desinfectant. "Són soldats de la revolució que han caigut", va pensar Rubio, però comprengué immediatament que amb això no deia res de nou. És el sofriment el que compta? N'hi havia tant d'acumulat en aquells cossos gelats, magres, morats de verdancs i de nafres!

Popeye sabia allò que l'Emili creia un "secret". Qui ho hauria explicat? Algun dels presos alemnays, segur. "A veure si encara tornaré a l'arrest!", va pensar. A la proposició de Popeye va contestar amb evasives. En el seu fur intern tenia feta la decisió: no dibuixar mai més porqueries.
I comencà la desfilada de les amistats. Oferiments, promeses, belles paraules. Era fatigant, més que el treball de la tarda. Coneixia altres casos semblants al seu; les generositats dels primers dies s'anaven refredant a poc a poc i, quan els vestits eren esfilagarsats i bruts, quan la pell es tornava apergaminada i negra, els amics eterns t'esquivaven com un gos tinyós. Rubio es presentà més tard. El seu aire protector va desplaure Emili, sense saber exactament per què. Li semblà pressentir un designi recòndit en l'afabilitat dels mots. Amb tot, els detalls que li donà de l'actitud de Metzinger van interessar-lo.

-Al nou Kommando de Effektenkammer no hi ha cap espanyol -explicà-. S'ha sortit amb la seva! I no s'està de dir que és Gupper qui no vol espanyols, perquè són massa lladres...

Aleshores li contà l'escàndol de l'or i les seves esperances que Metzinger s'hi enganxés els dits. L'Emili estava massa cansat per a seguir la conversa; Rubi se n'adonà i va acomiadar-se.
-Vine demà a sopar amb nosaltres. Cal celebrar el Nadal! Unes patates fregides, pots comptar! A la porta, es topà amb Popeye. L'humor negatiu de l'Emili l'obligà a somriure. "Heus aquí -es digué- on acaba el materialisme històric!"

Tot això l'afectava ben poc; era el seu dolor; més ben dit, les formes que prenia el dolor en les successives metamorfosis, allò que importava ara al seu capteniment. Dolor fet de constants aportacions i que, de cop i volta, prenia una consistència material, perfectament tangible. Era un cos opac, tou, amb prou gruix per a apagar sons i clarors. Aïllat, se sentia més protegit, i l'aïllament era el regal de finals d'any que li feia el seu inescrutable destí. No, no. La seva sensibilitat no podia acceptar pal·liatius ni enganyifes. Valia més plantar cara i cercar per ell mateix una "rasa d'evacuació", com els soldats a la trinxera ensorrada. Era un vençut, d'acord!, però no volia lliurar-se amb armes i bagatges, sense conèixer exactament les condicions que li eren imposades pel vencedor. Evocà la imatge tràgica dels seus amics morts, i trobà que aquell record era la més severa companyia que podia desitjar per a passar el Nadal.

Es girà damunt la màrfega i aclucà els ulls.

(Transcripcions d'Emilio Gabarre i d'Ismael Hajji)

XIII

I passà el temps. Hivern, primavera, estiu, tardor, hivern... Moltes vides s'anaven apagant mentrestant, al ritme d'un rellotge insensible i imparable, i cada mort era una fita que la durada deixava sobre el seu camí infinit. El calendari semblava tenir un nombre elevat de fulls a cada dia. Cada full era un home que havia de renunciar a la lluita i que s'encongia per trobar protecció en la tenebra que ho esborrava tot. Els rengles, delmats per les abrivades del temps, es repoblaven i es cobrien incessantment amb els contingents que entraven un dia i l'altre. I cada dia era un calc de l'anterior: els mateixos gestos, les mateixes paraules, les mateixes sofrences, el mateix horror.
(...)

―Aquí tots som iguals ―explicava l'August―, però jo no abandono mai la meva posició d'àrbitre. Comprensiu amb els atordits desvalguts, sever amb els malintencionats. I estic molt ben informat; sé tot el que es fa i tot el que es diu. Hi ha qui em creu una personificació del diable. És un sistema patriarcal, el meu...
El dibuixant va recordar aquella lletra de Castro que Rubio li havia llegit. Somrigué pel seu fur intern. El gran dot de l'August
era el poder de suggestió sobre els qui el rodejaven, i l'agent de
Rubio n'havia estat una víctima. Es mirà el seu interlocutor i comprengué que no era la clenxa el que canviava l'expressió d'aquell esguard; hi descobrí un aire afectat i una satisfacció aplomada que no sabé si li plaïen o no, però que explicaven moltes coses.
Quan, una estona més tard, es va ficar al llit, tots els companys d'habitació dormien feia estona. El silenci era absolut, però sense
el rou tràgic dels silencis de la "casa gran". Va encendre una cigarreta. Ningú no li havia dit res, no havia de témer cap càstig per
aquestes petites llibertats. Damunt d'una de les taules hi havia un
joc d'escacs plegat. L'August tenia motius per a ésser presumptuós,
ja que la seva obra era un prodigi. Malgrat que estigués sota
la primera impressió i que, l'endemà, s'hagués d'encarar amb la
realitat d'un treball pesat, remarcà que tot semblava haver canviat
dintre seu. L'Emili que fumava al llit no podia reconèixer l'Emili
que, feia unes hores, havia abandonat el camp principal amb un
sentiment de renúncia absoluta!
―Compto amb la teva ajuda d'ara en endavant― li havia dit l'August feia uns moments.
L'obra de defensa dels homes contra l'esperit dels camp, oblidada i maleïda durant tants mesos, rebrotava ara de cop i volta. Aquesta vegada li era encarregat un paper subaltern, com si els "poders superiors" volguessin fer amb ells una darrera provatura...
― Sursum corda! ― va dir-se, content.
I s'aixecà a apagar la llum.

(Transcripcions de Paula Giménez, segons l'edició de 1963, i fragment final de Noemí Gómez)

(...)

El dibuixant va tenir la sensació que Rubio li prenia el número personalment des del seu càrrec d'informador. Per què Rubio contestava la seva crida al seny amb una carta d'anècdotes i es limitava en l'essencial a tranquil·litzar-lo amb una negativa de quatre mots?

(Transcripcions d'Hamza Almasari i Kiko Martínez)

Ernest va aixecar-se de fer la migdiada més aviat que de costum. La calor exterior, que arribava fins al fons del soterrani de "les patates", no el deixava dormir amb la seva xafogor humida. Amb la camisa xopa de suor, sortí del despatx a donar una volta per les dependències.

L'Ernest vivia a la glòria d'ençà que era el Kapo de les "patates". En el punt culminant de la seva "alemanyització", el xicot seguí amb fidelitat les normes de capteniment que semblaven inherents al càrrec, exagerades encara per la pruïja del pervingut. No és estrany
que, durant el seu regnat, el soterrani de la cuina esdevingués un cau de corrupcions i d'abusos d'autoritat. La disciplina només era rígida per als homes de més edat; els joves, en canvi, mentre sabessin somriure i ésser complaents, feien el que volien. Entretant, l'Ernest triava els predilectes de torn i ja no es prenia cap molèstia a disfressar les seves turpituds.
Els espanyols del camp, cada vegada més interessats en un redreçament moral que els fes quedar bé com a grup nacional, repudiaven obertament la conducta de l'Ernest, i molts, en veure'l, giraven ostensiblement la cara cap a una altra banda. Però el flamant Kapo no en feia cap cas; a imitació dels delinqüents alemanys, rates velles de presó, s'havia fet un món a part, amb una societat i una moral especials, i sabia prescindir dels altres.

Mandrosament, donà un tomb per per entre la filera dels peladors. Els uns triaven cols i naps, altres preparaven curosament les patates destinades a la tropa, alguns triaven unes grans piles d'espinacs i, en un racó, uns quants partien en quatre trossos les patates sense pelar que els presos es menjarien l'endemà...
(...)
(Transcripció de Marouan Attabi i Domènec Linares)

Aquell llarg intermedi, que per a molts components del Kommando havia estat més aviat el cos del captiveri, arribava a la seva fi. Sortits del camp principal quan de cada quatre homes en morien tres, havien anat a parar a un racó de món on, llevat de comptades excepcions, tothom havia pogut resistir. Després d'aquesta sort, la perspectiva de tornar al punt de sortida no podia agradar a ningú, car un final de guerra sempre seria menys cruent en un camp petit, on les filferrades podien caure a la primera empenta, que a la "casa gran", amb els seus murs de pedra i amb la seva nombrosa guarnició. Algú va parlar de llençar-se al "maquis" i esperar en rebel·lia la imminent arribada de les tropes alliberadores, però el seny havia arrelat prou perquè la iniciativa no tingués èxit.
El dia d'agafar el tren feia un sol dolç. Aquells quatre-cents homes travessaren el poble, camí de l'estació, amb el sentiment de perdre un petit paradís per anar devers un desconegut ple d'averanys dubtosos. Seria aquella la darrera etapa? Podrien sobreviure-la com les anteriors?
L'Emili mateix, tot i saber que a la "casa gran" els espanyols estaven molt millor que quan en sortí, participava també d'aquell sentiment. Les cases del poble, les muntanyes, el riu, l'estació... tenien quelcom de familiar i de volgut. No havien estat uns anys alegres, però, en llur decurs, havia pogut recobrar, plena i fructífera, l'esperança de la llibertat. Havia arribat físicament i moralment desfet, i en marxava amb el gust de la vida. Per altra banda, hauria estat bonic de conèixer aquell poblet quiet i pulcre, un cop els turmells lliures de cadenes; hom hauria entrat a la vida normal sense brusquedats feridores. El destí no ho volia, i encara el portava a qui sap quines noves proves. És clar que, per altra part, un final a la "casa gran" tenia també els seus atractius. Moltes vegades, en les hores amargues, havia desitjat ésser-hi en el moment de fer justícia. Les cendres dels seus amics continuaven en aquell soterrani i esperaven d'ell una actitud vindicativa. Però la vida rutinària i relativament tranquil·la del Kommando August havia refredat tots els grans odis. Els milers, les desenes de milers d'assassinats, clamaven venjança, però...
La gent del poble sortia a veure'ls marxar. No deia ningú res, només les cares reflectien simpatia envers aquells homes condemnats per la crueltat absurda d'uns altres homes. Feia tant temps que hom els coneixia de veure'ls passar formats cap als llocs de treball! Era natural que, embolcallat de silenci afectiu, l'Emili no pogués sentir cap imperatiu de justícia. Com pensar en revenges, en nous vessaments de sang, en aixecaments revolucionaris, si el sol d'aquella tarda era tan dolç?

XVI

El tren va arribar a la mateixa estació on, quatre anys abans, hom havia fet descendir l'Emili a puntades de peu i a cops de culata. El cel, creuat en totes les direccions pels reflectors antiaeris, tenia tonalitats metàl·liques. Precaució inútil, aquella, car els avions enemics preferien la llum solar per a llurs incursions...! L'únic efecte d'aquella il·luminació era d'enfosquir la terra una mica més. Els quatre-cents espanyols, costa amunt, s'entrebancaven amb totes les pedres del camí, s'estalonaven els uns als altres i ben sovint es trobaven abraçats als arbres. Els sentinelles que acordonaven la corrua ho tenien encara més difícil; de tant en tant, se sentia un dringar de fusells i cartutxeres i les flastomies del qui havia caigut a la cuneta.
-Quina ocasió per a escapar-se! -digué algú-. Podríem degollar els guàrdies sense deixar-los temps de dir ai!

-Qualsevol va pel món amb aquesta fosca! -contestà l'Emili.
Llevat del Danubi que lluïa com un setí en la tenebra, cap altra referència no era identificable. L'altra vegada de fer aquell mateix camí, tot era blanc; ara, en canvi, tot era negre. I, tanmateix, els pressentiments no responien a la mateixa coloració. Aquella por davant l'inconegut no existia ara, i, fet a la idea del retorn, esdevenia fins i tot atractiva una fi de la guerra on el risc fos alçaprem de grans emocions. No era gust per la sang o per la catàstrofe, sinó una necessitat d'entrar a la vida normal entremig d'un esclat que la fes palpitant i ostensible. Una segona naixença sense dolors no semblaria tal naixença...!

-Abans de quinze dis -havia dit l'August- ja haurem sortit cap a un altre Kommando.

L'Emili no desitjava pas un nou canvi de jeia. Ningú no sabia el que podria passar
(...)

Dotzenes de braços demanaven ajuda, els crits, els plors i els renecs es confonien en una remor sorda, aquells que restaven al peu del mur es barallaven amb ferocitat...
L'oficial girà el cap; pel declivi del turó, esmaltat per la neu, es destacaven els punts negres i mòbils de la multitud dispersa dels fugitius, punts que es confonien per fi amb la taca negra de la pineda del vessant oposat. Esperar més era perdre's. Els dos homes saltaren del mur amb les alarmes als dits, disposats a fer foc. Ja els SS corrien costa avall, i des dels diversos emplaçaments crepitaven els fusells metralladors. Alguns d'aquells punts negres s'immobilitzaven de sobte damunt de la catifa blanca; els altres lliscaven adelerats a trobar la protecció del bosc. També l'oficial i el seu company corrien a l'encontre dels arbres, mentre el foc dels soldats s'intensificava per tots costats. Un d'aquells dos homes caigué; del camp estant no podia distingir-se qui era; però, en veure que l'altre tornava enrere, recollia alguna cosa i reprenia la cursa, hom suposà que l'oficial no volia renunciar a l'auxili de l'arma automàtica que portava el company caigut...
S'havien escapat uns set-cents homes. La cacera durà dos o tres dies. Mentre els uns morien de fred i d'inanició, o de fatiga, els altres eren tocats pels trets de la SS llençada a llur encalç. Tots els boscos veïns aparegueren sembrats de cadàvers; però, malgrat la mobilització del país i el perllongat esforç dels persecutors, en donar-se per closa la batuda mancaven encara dos-cents homes que no foren trobats ni morts ni vius...

Al camp es prengueren mesures extraordinàries. Obligat el personal a romandre a l'interior dels Blocks durant una setmana, patrulles de la SS rondaven pel camp i tenien ordre de disparar damunt qualsevol pres que veiessin fora de la barraca o traient simplement el cap per la finestra. Els cuiners i els portadors del menjar eren els únics que treballaven i encara custodiats constantment per guàrdies amb metralleta. Naturalment, ningú no es va moure. Els condemnats a mort podien fer temeritats; els altres, no.

Els internats al Block 20 que no havien tingut temps d'escapar-se o que no s'hi havien vist en cor, foren morts a trets aquella mateixa nit, sense cap excepció.

De l'oficial, no se'n va saber mai més res, però la SS tingué al- gunes baixes produides per arma de foc, pel fusell metrallador que aquell coratjós portava...

I, al cap de la setmana, el camp reprengué el seu ritme regular. La gent sortia a treballar, vivia la seva vida miserable, moria de la mort lenta habitual, i la barraca 20 s'omplia, es buidava i es tornava a omplir sense parar. Tots els extintors foren recollits i posats en seguretat. Algú digué amb humor que, arran d'aquells fets, els alemanys havien descobert una nova arma secreta.

(Transcripcions de Mariama Djallo i Ibrahim Griba)

Hom preveia la fi de la guerra per a la primavera següent, però també podia produir-se abans, en el moment més impensat; per això mateix, aquells darrers mesos, aquelles darreres setmanes, aquells darrers dies, potser, s'escolaven amb una lentitud esclafadora. La pregunta es feia progressivament angoixosa. Què farà la SS en trobar-se perduda sense remei? No venjarà el fracàs damunt la massa indefensa dels milers de presos? Tan aviat semblava que sí, com que no. Es parlava d'un camp de Polònia on els alemanys en retirada havien emmetzinat el menjar i on, en arribar els russos, només havien trobat un horrible escampall de cadàvers insepults. En un altre camp, hom deia, tots els internats havien estat morts a la cambra de gas, durant els darrers dies de dominació alemanya. Ningú no sabia si aquestes notícies eren certes, però l'atmosfera de por les aprofitava per estendre-les com la boira.
Es constituí secretament un comitè internacional de protecció i d'ofensiva, en el qual Rubio i Manuel tenien la representació espanyola. Les reunions es feien a la vista de tothom, amb l'esperança d'estar passejant innocentment o, quan el cas s'ho valia, als soterranis de la desinfecció. Havien estat previstes totes les possibilitats, per a cadascuna es tenia la solució més adequada i els plans d'acció eren estudiats fins en el detall més insignificant. També l'enllaç amb els Kommandos exteriors estava assegurat, les informacions sobre el front i la reraguarda eren precises i fins es comptava amb l'ajut de SS confabulats que vigilaven de prop l'actitud del comandament.
Tot havia estat previst; però... el dia de l'ensulsiada, no, i tampoc el resultat pràctic de la complicada màquina que s'estava ajustant. Eren milers i milers d'homes que es feien, centenars de vegades cada dia, les mateixes preguntes: Quan? Com? Una poble penal de 40.000 ànimes (un de tants!) es deixava endur pel flux i el reflux d'esperances i depressions: els malalts del camp rus, que no menjaven més que les peles de patata bullides...
(...)

-No ha arribat el moment de pensar en revoltes-insistí Rubio-. Els fronts són massa lluny i el sacrifici seria estèril.

-Jo no diré mai que sóc comunista -cridà l'anarquista, tossut.

Manuel li féu veure que això tenia poca importància, que entre comunistes i anarquistes, segons els hitlerians, no hi havia cap diferencia...
-No saps que a la teva fitxa de pres portes l'epítet de "roig espanyol" des de fa cinc anys?
La reunió va continuar amb més calma. S'estudiaren les possibilitats d'una revolta; l'atractiu de la conspiració i l'atmosfera heroica d'una acció violenta guanyaren l'ànim dels reunits de tal manera que, al cap d'una estona, s'havia arribat a un principi d'acord; negar-se a prendre les armes a favor dels alemanys i disposar-se a la defensa propia en cas de mesures repressives. Un pla d'atac a l'armeria del camp fou discutit fins al més petits detalls, i es decidí que, segons el resultat que tingués la compareixença de la tarda, la qüestió seria plantejada al comitè internacional...

(Transcripcions de Judith Cordobés i Paula Gordillo)

XVIII

Per primera vegada en la vida del camp, la campana es va descuidar de tocar diana. Aquell dia, els homes es despertaven quan llur son era vençuda per l'escàndol progressiu que feien els ja desperts. Ningú no parlava d'anar a treballar, ningú no es recordava del suc negre que els altres dies servia d'esmorzar. Tot el que es deia era tan sensacional! A través d'oblits, de sorpreses i de mentides, la gent prenia consciència de l'excepcionalitat d'aquelles hores.
Les coses sortien transfigurades d'aquell canvi que, malgrat ésser esperat, venia de nou com el premi d'una rifa. Els colors de les coses, les llums del matí, la fisonomia dels amics i dels enemics, l'absència de la fam i de fatiga, tot era nou. I, com un tros de gel a la vora del foc, es fongué l'essència del camp; la disciplina s'esfondrà en poca estona, no tot l'edifici, de moment, sinó únicament el pis superior de la rigidesa penitenciària. Hom entrava i sortia quan li venia de gust; la gent que tenia tabac fumava ajaguda al llit o als nassos dels Blockältester; els Kapos feien la gara-gara als mateixos que vint-i-quatre hores abans encara apallissaven, els SS havien esdevingut invisibles; les barraques, sempre tractades amb la cura que es mereixen els palaus, foren privades de la més sumària passada d'escombra, i el bordell no conserva de dones més que un rastre de perfum i de desordre.

(Transcripció de Fatin Bakkali)

Rubio surt corrents. L'Emili sent en silenci les explicacions de Manuel. S'està fent fosc i la claror somorta que entra per la finestra retalla durament les faccions de l'amic.

-Rubio ho haurà sentit. Darrerament s'havien reconciliat. Ho sabies? L'Ernest feia bondat de la mort del vell. Es va impressionar o va agafar por, o totes dues coses a la vegada. Rubio, incansable com sempre, no parava de catequitzar-lo. Es possible que li tingués estima i tot. El partit primer que res, és clar! Però, després, hi pot haver afectes...

L'Emili no l'interromp pas. La fatiga el té lligat a la cadira i tot el que volta li sembla irreal. L'Ernest ha estat agredit. El veu mu- dat com solia anar, amb la gorra de visera, el vestit de ratlles ajustat, les sabates ben enllustrades. Mort com Popeye. Sang i llot. No sent cap pietat, només repugnància i fatiga...

L'exbarber de la SS torna aviat.

-Viu encara?-pregunta Manuel.

-No. Ha mort -contesta Rubio sordament.

I fa com aquell qui cerca un paper damunt de la taula. Després, consulta el rellotge i s'escura la gorja.

-Són tres quarts de nou, Emili -diu dolçament-. Ves a reunir els teus homes. Avisa'm quan estiguis a punt. Us acompanyaré a fer el relleu.

Aixeca l'esguard devers Manuel.

-No oblidis la qüestió dels cuiners -li diu.

I l'Emili surt al carrer. La gent va amunt i avall en la penombra, les fogueres deixen anar llurs columnes de fum i es senten els trets cadenciosos d'un tirador incansable des d'algun dels boscos veïns. "Sang i llot -pensa-. Mort bruta, mort fastigosa..." Però la ràdio ha certificat que és un home lliure.
-Patrulles de SS ataquen el camp!-ha dit el rumor.
I en la fosca el pànic ha provocat un tiroteig entre escopeters; dos homes han resultat ferits.
Llevat d'aquesta alarma absurda, el torn de guàrdia ha estat tranquil. Ara, l'Emili surt de l'oficina amb el propòsit de dormir unes quantes hores. La nit és més fosca que mai, com davall d'un cobricel de feltre negre. Només es veuen pels carrers els punts rogencs de les fogueres quasi extingides, vetllades encara per lliberts embolicats amb mantes. Molts transeünts pels carrers, encara. Van i vénen per la porta d'entrada, potser perquè no saben avenir-se que ningú no la controli. Al peu del talús que fa de sòcol al Block 6, un home jeu i gemega. Demana aigua. L'Emili se li apropa i, quan prova d'aixecar-lo, s'adona que no pesa gens. La boca del malaurat regalima una escuma agafatosa, ha menjat massa i s'està morint. Tot és fosc a la infermeria on el dibuixant el condueix, tothom dorm i, per molt que cerqui i cridi, no troba ningú que pugui fer alguna cosa pel moribund, Aigua! Impossible d'obtenir-ne enlloc. Aquell vespre han estat molts els assedegats que han abandonat el camp per anar a la recerca d'aigua. Torna a l'oficina per si queda café del que ell ha begur abans. Manuel li diu que s'ha acabat el cafè, però que espera l'arribada d'un tanc d'aigua que envien els americans des del poble. Promet que es preocuparà dels malalts, que són molts.

-Vés-te'n a dormir, corre!-li aconsella-. Si no t'aguantes dret! Beu un vaset d'això, abans; et posarà a to.
L'alcohol és violent i gairebé l'ennuega, però de seguida es sent reconfortat.

-Mira!-diu de sobte Manuel, assenyalant-li la finestra-. Alguna cosa s'encén!
Surten al carrer. El mot foc, cridat en moltes llengües, esperona la nit llòbrega. El fum s'ajeu sobre el camp i produeix a la gorja una coïssor diferent de l'altre fum, el de la carn cremada, al qual tothom està acostumat. I els pocs homes dels quals es pot disposar
són mobilitzats per tal d'evitar la propagació de l'incendi. És un magatzem de mobles i robes del camp, situat al recinte exterior, el que crema, i la fusta resseca de la barraca s'encén como una teia. Els bombers improvisats, proveïts de pales i pics i d'algun extintor, lluiten desesperadament per llevar del foc tot el combustible que poden. Ara, l'Emili fa esforços sobrehumans per tal de seguir el ritme dels companys que, posats en cadena, desembarassen aquells departaments de la barraca als quals les flames no han arribat. Paquets de roba, de llençols, de tovalloles, de camises i de calçotets, peces de fusta, d'armaris, de taules i de llits, passen sense parar per les seves mans. A la llum inquietant i adustiva del foc, els ulls li transporten fins el cervell fatigat la sobreimpressió repetida i martellejant al ritme d'aquell moviment de cadena, del segell que porten tots els materials d'un camp de concentració alemany:

-Eh, què fas? On vas? -li pregunten. -Vols fumar? -pregunta, bo i oferint el paquet de cigarretes.

Escrit amb tinta damunt de la roba, gravat en foc a la fusta, l'Emili ha vist constantment durant quatre anys i mig, i sap que és l'estigma infamant amb què hom l'ha volgut marcar, l'únic epitafi ue han merescut els seus companys morts. Però, ara que està embolcallat en la torpor de la fatiga, mecanitzada la sensibilitat pel moviment automàtic dels seus músculs, oblida la significació de "Konzentrations Lager Reich" i només s'obsessiona pel dibuix de les lletres i del filet que les tanca. La marca passa i repassa per sota els seus ulls i, quan un paquet ve a l'inrevés, o una fusta capgirada, ell mateix ho posa del dret perquè el ritme no es trenqui. De sobte s'adona del que fa i té por del valor simbòlic que pugui tenir aquesta obsessió. És que està realment estigmatitzat? És veritablement una desferra camp de concentració? Una rebel·lia enfront de l'esforç que li és imposat neix dintre seu. Per què salvar aquells estris que han estat fins aleshores les seves cadenes? Que s'encengui el camp, que cremin totes les barraques i tots els mobles i robes que portin aquell segell! Tant li fa! Qui sap si la llibertat no és aquest foc vindicador! Un gran pes invisible li afeixuga els braços, i la cadena humana es trenca. No s'ajup pas a collir el fardell que ha rodolat per terra; al contrari, es gira i se'n va.

Entra al camp. Les teulades del barracar estan il·luminades per les resplendors vacil·lants de l'incendi; el mur que separa els dos recintes fa que el paviment de la plaça sembli inexistent i, per uns instants, l'Emili té la sensació que camina en el buit. Les brases de petites fogueres fosforegen com els ulls d'uns éssers fantasmagòrics, i el fum està suspès en l'aire immòbil com una boira roja; un fum que, picant i tot, resulta plaent perquè no és de carn cremada. On va l'Emili? No ho sap pas. Les barraques fosques es confonen en un laberint d'ombres i ja no recorda quina és la seva. La gent va amunt i avall encara, indiferent, en un estat de somnambulisme que la fa absent i irreal. Frenat per una atracció estranya, el dibuixant s'atura davant d'un d'aquells brasers. Un home embolicat amb una manta es desperta i, instintivament, posa la mà damunt del pot de llauna on guarda les farines que no s'ha pogut acabar. I l'Emili s'asseu amb les cames creuades, en la terra encara tèbia.
Aquest home del qual l'Emili no coneix el nom ni la procedència, del qual ni tan solament pot veure les faccions, té amb la seva fam i el seu arrupiment més força simbòlica que totes les altes personalitats de les quals es parla. Milions d'homes com aquest, morts i vius, són els que han guanyat la guerra amb la continuïtat de llurs sofrences i de llur humilitat, amb llur indestructible instint de conservació. No són pas uns Estats determinats els que han triomfat; no és pas una política, ni una economia, ni unes classes dirigents, ni un obrerisme revolucionari, ni uns partits, sinó una massa d'homes mitjans, feta de camperols, d'obrers, de burgesos i àdhuc d'aristòcrates, una massa de gent anònima, d'homes i dones, de totes les races, de totes les religions, de totes les ideologies, una massa que ho ha donat tot sense exigir res a canvi, una massa desconeixedora del valor ingent d'uns sacrificis que són la més profunda palpitació del món.
L'interrogat no entén l'alemany, però allarga la mà; riu, puix que ha comprès que el seu "tresor" no perilla. Encenen ambdós amb una brasa. L'Emili té la sensació que el caliu del braser li entra a les entranyes, conduït pel fum del tabac. Cosa sorprenent! A la influència d'aquesta situació de malson, les ganes de dormir s'han esvaït, la fatiga és més aviat un pessigolleig inefable i dolç, i el silenci entre el seu company i ell, una definitiva serenitat que res ja no pot pertorbar. Observa aquell home com fuma, l'observa llargament, fins que la sensació de dolcesa l'embriaga com un vi de grau. Aleshores veu clar que ha trobat la calma i que l'ha trobat personificada en aquell home. L'Home per damunt del que és accidental, per damunt de la raça, de la nacionalitat, dels partits, dels nuclis d'amics i de les individualitats potents. L'Home mitjà, el que integra les multituds que van pel carrer i per tots els camins del món sense saber on van, el que té fam i set, el que durant anys ha conegut la por i avui fatxendeja en la impunitat d'una nit d'interregne, el que es mou per instints essencials i immutables així que qualsevol fet exterior estripa la capa de la civilització...
Contempla com el seu company apaga d'un pessic la punta de la "burilla" i com se la guarda darrera l'orella; com es mira després el pot amb esguard de cobdícia i d'indecisió, i com finalment sucumbeix a la temptació, no sense la breu cortesia d'oferir-lo al dibuixant. Amb moviments voraços, aquell home engoleix les farinetes espesses i lleugerament tèbies...

I l'Home va agegantant-se en el seu pensament com si l'estigués creant amb el seu alè, i el veu emmarcat per l'època en què li ha escaigut viure. És aquell home que accepta les càrregues amb un coratge fatalista, sense demanar mai per triar, sense quimeres de felicitat ni d'absolut. És Ell qui, essent joguina de les grans convulsions del món, determina a la fi la balançada definitiva amb el pes dels sacrificis que li són imposats. En fer-se carn i sang, l'Home intueix que viure és sofrir...

L'Emili dóna la darrera xuclada a la seva cigarreta i la llença al braser. Se sent bé en companyia de l'home silenciós que ha trobat i al qual va identificar de mica en mica, i és que la seva repugnància d'unes hores abans envers la turba s'ha tornat tendresa i amor envers la humanitat. En la seva necessitat de comunió amb allò que és permanent, troba que totes les altres coses són anècdota: ho és aquell afany grotesc d'altres temps, quan cercava la brillantor efímera dels èxits personals; ho és el deler dels seus amics del comitè per a l'obtenció d'un premi polític a llur esforç organitzador; ho és l'esperit de revenja que senten alguns; ho és el miratge del partidisme utòpic; ho és fins i tot la justícia que tothom demana i que ningú no pot fer.
L'home s'ha acabat les farines i amb la cullera rasca el fons del pot. El dibuixant sent una esgarrifança, no sap si a causa del fres, del fregadís metàl·lic o de la tendresa que l'envaeix. I pensa estremit, en el silenci de Werner quan el torturaven, i pensa en la serenitat de Francesc en el seu llit de malalt. L'un i l'altre li havien parlat sovint de llur fe en la justicia, però, certament, llur coratge davant la mort no naixia pas d'aquesta fe, sinó de la pau interior que havien trobat, la mateixa que l'Emili va trobant ara. Una pau que no és passivitat i renunciament com durant els mesos que seguiren la pèrdua dels amics i del càrrec del magatzem; és un estat moral actiu, com un estat de gràcia per virtut del qual pot comprendre l'abast del sacrifici de l'Home. Amb aquesta conquesta ja no poden ésser estèrils els quatre anys i mig de camp, com no serà estèril la guerra si, escampats per la terra, hi ha d'altres homes que l'obtinguin també, puix que la pau general només podrà néixer aquell dia en què els homes la sentin en l'ànima. I això no és pas anècdota! Que les lluites continuaran, que altres guerres vindran, és més que segur. Però, a cada prova, a cada maltempsada mès l'angoixa i la desesperació dels homes farà que s'escampi la llavor de la serenitat. La llargària del camí, la seva feixuguesa cruenta, no poden ésser motiu de fallença; cadascú haurà triomfat quan la humanitat sencera triomfi. Només cal sentir-se'n de debo part integrant, com l'Emili se'n sent ara; totes les altres satisfaccions que la vida pugui oferir seran donades per afegidura...
L'Emili s'aixeca, car les brases van extingint-se i la matinada és fresca. També l'incendi ha minvat tant que el camp s'ha submergit altra volta en la fosca més densa, una fosca que posa el guió entre un passat d'horrors i un esdevenidor d'esperances. El fum, però, persisteix arrapat a la terra, com si volgués afirmar el seu triomf damunt l'altre fum, el de carn cremada. L'albada deu ésser molt pròxima, i és amb impaciència que l'Emili l'espera, ja que la victòria d'aquesta nit necessita la sanció de la llum. Cal comprovar que no ha estat un somni, sinó una victòria redefinitiva, la de l'Home damunt "l'esperit dels camps nacionalsocialistes", l'enemic que jau sense vida, pero encara tebi.

(Transcripcions de Jan Vendrell, Melany Tekognank, Ravinder Singh, Yuvraj Singh, Paula Pérez, Paula Ribalta i Mouad El Khadir)

K L Reich són les inicials de Konzentrations Lager Reich. Si en voleu més, cliqueu aquí

# data[].attributes.attachment_link.description
El fred era molt viu. No calia pas pessigar-se la carn o tenir la certesa de no dormir. Ho era tant, que havia arribat gairebé a l'extrem oposat de produir com un començament d'anestèsia. Era necessari contreure i distendre els músculs i la pell de la cara, a tall d'exercici per tal d'evitar els progressos de la insensibilitat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hi ha diverses raons per les quals s'inclou l'estudi dels trobadors dintre de la història de la literatura catalana malgrat que són poetes que escriuen en una llengua que no era la pròpia de Catalunya: La poètica dels trobadors, que sorgeix al sud de França a finals del segle XI, afecta també Catalunya i el nord d'Itàlia conformant una literatura d'una unitat notable, en un moment, a més, en què les diferències entre el provençal, la llengua de la poesia trobadoresca, i el catàla eren relativament poc importants. Ja en la plenitud de la seva producció literària -segle XIV i part del segle XV- a Catalunya, un mateix escriptor feia servir el provençal, si és vol cada vegada més catalanitzat, en la seva obra poètica i el català en la prosa. Aquesta situació perviu fins Ausiàs March -primera meitat del segle XV-. Per últim, la tradició literària dels trobadors encara té vigència en part de la poesia dels segle XX, tant pel que fa als aspectes formals com de contingut i és, sense dubte, una de les bases més importants de la lírica catalana.
Presentem ja els trobadors i el seu món, encara que sigui breument. Si voleu una informació més àmplia o centrada en algun dels escriptors concrets, haureu de recórrer a les propostes bibliogràfiques que trobareu en la pàgina d'inici; també haureu de buscar en una altre lloc el complex marc històric dintre del qual va sorgir i es va desenvolupar aquesta literatura. Be, per començar podeu situar-vos en el territori on exerciren llur ofici (se suposa que teniu flash i que podeu manipular-lo segons us convingui. Sí, és veritat, triga una mica a carregar-se).
La poesia trobadoresca es manifesta sobretot en els segles XII i XIII en el territori que, com heu vist, comprèn Occitània, Catalunya i el nord d'Itàlia i s'escriu en llengua provençal -també la podem anomenar occità, encara que aquí només farem servir la primera denominació-, en concret en la variant lingüística de Tolosa, el centre més important de la cultura trobadoresca. Entre les diverses possibilitats etimològiques de la paraula "trobar" la més adequada és la d'"inventar o crear literàriament". Cal distingir en aquesta època el significat de dues paraules que en els nostres dies s'usen sense cap matís diferenciador: poeta i trobador. El primer era aquell que escrivia poesia en llatí, en canvi el segon ho feia en una llengua romànica, en el cas que ens ocupa, en provençal. Es coneixen uns 350 trobadors de procedència social molt diversa, des d'alguns dels personatges més importants de la seva època, començant pel primer trobador conegut, Guillem IX d'Aquitània (1071-1127) al Papa Climent IV o el famós rei d'Anglaterra Ricard Cor de Lleó (que abans de presidir la cort anglesa va ser duc d'Aquitània i comte de Poitiers), a altres personatges de la noblesa com el català Guerau de Cabrera, vescomte de Girona i Urgell; fins arribar a trobadors famosíssims d'origen humil, com era el cas de Marcabrú, que començà com a joglar. Hi ha pocs casos de trobadors que eren dones (trobairitz ), sempre de la noblesa. En general tots tenien una bona formació. Cal pensar que estaven subjectes a crear paraules i música. I paraules dins d'uns motlles estrictes de mètrica i versificació que no podien improvisar. El trobador treballava molt lentament, no solia fer normalment més de deu poemes a l'any, és a dir, més o menys el que en l'actualitat és la producció mitjana de qualsevol cantant o grup musical. Gairebé tots havien estudiat el trivi (gramàtica, lògica i retòrica) i el quadrivi (aritmètica, geometria, música i astronomia) i, a més tenien coneixements dels tractats de poètica llatins i de composició musical i també seguien els tractats sobre la llengua i l'art de trobar que anaren apareixent en el seu temps. Entre aquests documents podem esmentarRazos de trobar, de principis del segle XIII, de Ramon Vidal de Besalú,Regles de trobar (1289-1291) de Jofre de Foixà, l'enciclopèdicLo Breviari d'amor (1288-1292) de Matfre Ermengaud, que se centra sobretot en l'amor i el seu tractament i no en els aspectes gramaticals estrictes; en el segle XIV, amb la finalitat de revitalitzar el món i la poètica dels trobadors, Guilhem Molinier escriví lesLeys d'amor (1328-1337, versió en prosa); i ja a finals del segle XIV i durant el segle XV començaren a aparèixer els primers tractats destinats als poetes en llengua catalana, entre els quals destaquen elTorcimany de Lluís d'Averçó i elLlibre de Concordances (1371?) de Jaume March (oncle d'Ausiàs March).
Excepte dels reis i grans senyors, tenim poca informació sobre la resta de trobadors i la que ens ha arribat de vegades és poc contrastada i fiable. Fonamentalment aquesta informació prové dels Cançoners. Els Cançoners
Són uns documents -en total se'n conserven 76- que consten habitualment de tres apartats: vides,razos i composicions. D'alguns trobadors únicament s'incloïen les poesies sense cap altra referència
En el primer apartat s'explicava la vida del trobador.
En el segon, les raons per les quals havia escrit determinat poema. Aquesta informació no solia ser freqüent.
Per últim figurava el propi poema, en 256 casos amb la melodia corresponent. En aquests documents es conserven 2542 poemes, que de vegades es repeteixen en diferents Cançoners i de vegades s'atribueixen a diferents trobadors.
Quant a les vides n'hi ha de tot tipus: extenses o curtes segons el Cançoner, reals o inventades, com s'ha pogut comprovar en comparar-les amb altres documents de l'època. Evidentment, per alguns trobadors la seva tasca literària, sovint escassa, era simplement un ornament de la seva personalitat, de vegades una arma política, en canvi per altres era una professió de la qual vivien. Malgrat aquestes diferències socials hi havia la tendència a considerar-se entre ells com a iguals per tal com compartien una mateixa activitat, encara que fos amb finalitats diferents; això no vol dir, és clar, que no fossin conscients del lloc que cadascun d'ells ocupava en la jerarquitzada societat de l'època. Tot i així, el fet de ser trobador suposava un prestigi que feia que se'ls permetés aconsellar grans senyors i gaudir d'una confiança que en altres circumstàncies no haurien tingut. L'ofici de trobador fou especialment ben considerat durant el segle XII, però ja al segle següent alguns trobadors es queixaven de la manca de prestigi que tenien, del fet que no eren acollits com anteriorment a totes les corts; la guerra contra els albigesos i la batalla de Muret suposà també un entrebanc important en la difusió del seu art, etc. Habitualment no eren els propis trobadors qui recitaven o cantaven les seves composicions, sinó que aquesta era una feina encomanada als joglars. Podríem dir que el trobador era l'autor i el joglar l'interpret. Hi havia joglars que realitzaven activitats molt diverses, des de cantar els temes dels trobadors a fer jocs de mans, acrobàcies, etc., tal com podem llegir en l'Ensenhamen de Guerau de Cabrera, i sembla que aquestes darreres activitats van ser l'origen d'aquest ofici. Més tard, alguns s'especialitzaren en una sola activitat. Aquells per als quals el més important era la transmissió d'un text els anomenem els joglars de gestes i els joglars de lírica. Aquests darrers, que eren els qui difonien les composicions dels trobadors, realitzaven la seva activitat entre els cortesans, eren absolutament fidels al text -difícilment podien improvisar a causa de les estrictes condicions mètriques a què estaven sotmesos- i feien servir músiques més elaborades que els joglars de gestes.
De vegades un joglar podia convertir-se en trobador i cantar ell mateix les seves composicions o donar-les a un altre joglar. De la mateixa manera, un trobador podia esdevenir joglar. De totes formes ni un ni altre cas eren habituals, malgrat que la distinció entre un i altre personatge no tothom la devia tenia prou clara en la seva pròpia època (sobretot en el segle XIII), com mostra "Lo vers del saig i del joglar" de Cerverí de Girona. Així mateix hi havia joglars que estaven molt lligats a determinats trobadors i sembla ser que en transmetien únicament les seves composicions, mentre d'altres cantaven les obres de diversos trobadors. Entre els primers podem recordar el joglar anomenat Cabra que pertanyia, literàriament parlant, a Guerau de Cabrera. Finalment, cal recordar la importància dels joglars no només en els aspectes lúdics i socials de la societat cortesana de l'època, sinó també quant a la seva funció com a missatgers de confiança dels trobadors, que transmetien les argumentacions i peticions polítiques dels senyors feudals -i al mateix temps trobadors- a qui servien. En aquest aspecte podem llegir un poema deGuillem de Berguedà i un altre del rei Frederic de Sicília, en els quals es veu com els dos personatges posen el seu futur, i en darrer terme la seva vida, en màns d'uns joglars que devien gaudir de la seva total confiança. ELS GÈNERES TROBADORESCOS La poesia trobadoresca era sobretot de temàtica amorosa, però també podia centrar-se en aspectes polítics, morals, literaris, etc. A continuació teniu una classificació no exhaustiva de la seva literatura dividida en tres apartats: els gèneres condicionats per la versificació, en què es tenen en compte els aspectes mètrics i no la temàtica, que solia ser amorosa; els generes condicionats pel contingut, que és l'apartat més variat i extens; i els debats entre trobadors, és a dir, aquelles composicions en què dos trobadors s'enfronten a través d'un diàleg amb una temàtica variada. (Si cliqueu la icona de la mà que va apareixent, podreu veure un exemple del concepte que assenyala).
GÈNERES CONDICIONATS PER LA VERSIFICACIÓ Balada Com indica el seu nom tenia per finalitat d'ésser ballada. El seu esquema mètric solia ser el següent:
refrany -un apariat- A A (observeu que les lletres majúscules indiquen la intervenció del cor, mentre que les minúscules corresponen al solista), tres versos del solista amb un vers del refrany b A b a, refrany A A D'amor m'estera ben e gent A
s'eu ma dona vis plus sovent A Balada faz ab coindet son b
d'amor m'estera ben e gent A
qu'a ma bela don a randon, b
quar ai estat tan lonjament. a D'amor... A
s'eu... A Dansa Emparentada amb els nostres goigs. Normalment està formada per algunes estrofes de vuit versos i abans i després un refrany de quatre versos o bé després una tornada amb rima habitualment igual a la de quatre versos de l'estrofa anterior.
La dansa que teniu com a mostra s'aparta una mica d'aquest esquema.

GÈNERES CONDICIONATS PEL CONTINGUT Aspectes generals. Els trobadors expressaven els seus sentiments a través de la composició que es denomina cançó (canso).
El seu tema central i gairebé exclusiu és l'amor: l'amor cortès ( o fin'amor) que participa dels aspectes socials i espirituals de l'època medieval.
Així l'amor té el mateix significat que als nostres dies, però també cal afegir-li'n un altre, que és el d'aliança (pacte, favor), és a dir, que el trobador intentarà aconseguir a través de la seva relació algun tipus de tracte beneficiós en l'aspecte material.
També cal tenir present l'adjectiu cortès . Cortesia és el terme que designa la conducta i la posició del'home que viu a la cort i que per una educació especial esdevé el model d'un ideal humà de refinament i de valors espirituals. El trobador, com a personatge cortesà, participà d'aquestes característiques que entre altres són la lleialtat, la generositat, la valentia, el tracte elegant, etc.
Ampliant aquestes dues idees (amor i cortesia), cal constatar que les relacions jurídiques feudals es fan servir en la cançó:
La dona és casada, ja que únicament d'aquesta manera adquireix categoria jurídica.
Sovint se l'anomena midons (masculí: el meu senyor) i el trobador és l'om / hom. D'aquesta manera es reprodueix la situació pròpia del vassallatge.
Moltes vegades s'estableix, com hem dit, una doble relació: amorosa i social. És a dir, no es busca únicament la consecució de l'amor (aparentment), sinó una relació en què la dama, sempre per sobre del trobador socialment, li pugui concedir favors materials, directament o intercedint per ell. De fet, amb freqüència, el trobador parla de la seva senyora natural gairebé com una obligació (celebra la seva bellesa, bondat, seny) i això és acceptat -o així hauria de ser- pel marit com una cosa natural.
Sigui com sigui, la dama sol ser inaccessible (actitud pròpia de la dona, però encara més de la senyora) i el trobador ha de fer mèrits per ponderar les virtuts de la dama i la perfecció del seu amor i així aconseguir el premi.
En aquest procés trobem una sèrie de conceptes importants propis de l'educació cortesana, com poden ser:
largueza- generositat moral- enfront de avareza, escarsetat
mezura- equilibri, moderació-, pròpia de la persona de seny i que implica el domini d'un mateix i certa humilitat.
Discreció en la dama (ensenhamen- bona educació- en el trobador).
Un terme molt freqüent és el de joi-terme díficil de traduir que es correspon a una mena d'alegria, d'exaltació interior, associada molt sovint a la primavera o a la presència o record de la dama. Personatges L'amor trobadoresc exigeix discreció ja que la dona cantada és casada. Els personatges que intervenen normalment, a més del trobador, són:
-el gilós -el marit- del qual cal evitar les sorpreses i les ires.
- els lauzengiers -tafaners, aduladors, calumniadors-, que per tal de fer mèrits estan disposats a contar la més breu possibilitat d'infidelitat de la senyora.
Per no descobrir els amors, el trobador designa la dama amb un senhal (pseudònim) que sol figurar al final del poema, per ex.: Bela Vezor (Bella Visió), Bon Esper (Bona Esperança)...
Els senyals i alguns dels personatges anteriors també poden aparèixer en els sirventesos, albes, i altres composicions.
Tipus d'enamorat respecte la dama Encara que no sol aparèixer de forma explícita, a les cançons hi sol haver una gradació en l'actitud i les característiques de l'enamorat que, si ho penseu, no estan tant allunyades del procés amorós que pot tenir lloc en l'actualitat:
-fenhedor (feignaire) (tímid): no s'atreveix a dirigir-se directament a la dama.
-pregador (pregaire) (suplicant): la dama li dóna ànims per expressar el seu amor.
-entendedor (entendeire) (enamorat tolerat): la dama li dóna penyores d'amor.
-drutz: (amic, amant). Plenament acceptat per part de la dama (literàriament es dóna poques vegades aquesta situació, encara que és el personatge protagonista de l'alba).
En bona part de les cançons, els trobadors se situen en el primer estadi i només a través del joglar són capaços de manifestar el que senten per la dama i esperen un petit reconeixement per part d'ella que pot venir per una mirada, una paraula o qualsevol altre gest insignificant. És possible que això sigui únicament una estratègia per desviar l'atenció del marit o altres personatges, que consentirien aquesta situació, i fins i tot la considerarien gratificant, pel fet que se sentirien orgullosos que la seva esposa o senyora fos lloada per altres, però en canvi no acceptarien, evidentment, que la dama tingués un "drutz".Després de la cançó és el gènere més estès. S'anomena així perquè se servia de la melodia d'una cançó -per raons de temps, d'oportunitat en la seva aparició i també de comercialitat, és a dir, perquè fos fàcilment recordada per tothom ja que la gent coneixia la música i només li calia aprendre la lletra. El sirventès és una poesia moralitzadora, d'atac personal, d'atac o propaganda política, de reprensió dels costums, etc. Les variants més importants són les següents:
1. Sirventès moral. Blasma mals costums o abusos de determinats estaments socials, dóna preceptes de comportament, critica la degeneració dels costums dels cavallers.
2. Sirventès personal. Es tracta d'un atac i una sàtira contra persones odiades pel trobador..
3. Sirventès polític. El trobador es converteix en portaveu d'un país, un senyor o una política que defensa al mateix temps que ataca el país, el senyor o la política contrària.
Aquesta modalitat és important per conèixer les actituds de l'Europa occidental dels segles XII i XIII, per exemple:
Les actuacions d'alguns reis de França i d'Aragó.
La guerra de l'Església i França contra els albigesos, amb l'absentisme o intervenció de la Corona d'Aragó.
Les Croades d'Orient. Existeix la modalitat anomenada canso de crozada que té per finalitat animar els cristians a participar en la conquesta de Terra Santa, tot creant l'ambient propici.
4. Sirventès literari. Es tracta de manifestos, exposició de gustos literaris, critiques contra la manera de fer de determinat trobador...És una lamentació fúnebre que plora la mort d'un amic, un personatge famós, etc. Teòricament també es podia fer un plany per la pèrdua o destrucció d'una ciutat a causa de la guerra, però no es conserva cap plany (planh) d'aquesta modalitat.
El plany sol tenir la següent estructura temàtica:
1 Invitació al plany.
2 Llinatge del difunt.
3 Enumeració de les terres o persones entristides per la seva mort.
4 Elogi de les virtuts del difunt-que el trobador molt sovint diu que desapareixeran amb el mort. Aquest sol ser el motiu principal.
5 Oració per demanar la salvació de l'ànima del difunt.
6 Dolor produït per la seva mort. Evidentment, cal considerar entermes generals que el plany és més sincer com més s'aparta d'aquest esquema.
En alguns casos, després de l'elogi, si el mort era un rei o un gran senyor, és possible que el trobador canti les característiques del successor per tal de conservar els beneficis que ja tenia o rebre'n de nous. Alba
Similars a la serrana oserranilla castellana, encara que anteriors, es conserven 25 pastorel·les escrites en provençal.
Aquesta composició tracta de la trobada al camp d'un cavaller amb una pastora a la qual intenta seduir. Es tracta d'una composició dialogada, amb un llenguatge agut i viu, que no correspon a una situació real, malgrat que poden aparèixer localitzacions geogràfiques identificables, sinó inventada pel trobador, i que sol mostrar les formes de parlar respectives de l'aristocràtica i dels vilatans. El tractament que es fa de la figura de la pastora és molt respectuós i sovint ella mostra major enginy que el cavaller a l'hora de resoldre la situació compromesa en què es troba.
Hi sol haver dos desenllaços:
La pastora fa fora al cavaller, de vegades mitjançant el seu enginy, de vegades amb l'ajuda familiar. És el més habitual.
Alguns cops el desenllaç queda obert, és poc clar.

DEBATS ENTRE ELS TROBADORS
Els dos gèneres més importants són la tençó i el partiment (o joc partit).Tençó Debat entre dos trobadors en el qual cadascú defensa allò, que en qualsevol aspecte, creu més just o està més d'acord amb les seves preferències. La temàtica és variada, pot ser amorosa o sobre la manera de fer poesia, etc. Algun cop la tençó és fingida, per exemple, Guillem de Berguedà amb una oreneta. Partiment o joc partit El trobador que parla primer planteja un problema, una situació, que té dues solucions i es compromet a defensar l'alternativa contrària a la triada pel seu interlocutor. No es tracta, doncs, de defensar la veritat sinó de manifestar l'enginy, l'agudesa personal.
Normalment la temàtica és amorosa, com en aquests dos plantejaments: 1 Quan ha de sentir més pena l'enamorat: si mor l'estimada o si li és infidel? 2 Què és preferible: gaudir dels favors de la dama sense que ningú ho sàpiga o bé que la gent cregui que en gaudeix sense que sigui veritat? A part de tots els gèneres anteriors, n'hi ha d'altres com l'escondit, l'enuig i plaer, etc. que tenen menys manifestacions. ESTILS POÈTICS La poesia trobadoresca es manifestava a través d'estils (o trobars) diferents:
trobar leu (o pla). Expressió senzilla, paraules no complicades ni de doble sentit, absència de recursos estilístics difícils. Pensaments clars que pot captar fàcilment un auditori variat. Aquest és l'estil més utilitzat, sobretot en els sirventesos.
TROBARS HERMÈTICS
Hi ha diversos trobars hermètics: car, escur, sotil, prim, cobert... , segons expressen els propis trobadors en les seves composicions sense especificar les característiques. Els dos més habituals, però, són els següents: trobar clus: trobar hermètic basat en el recarregament i la complicació de conceptes, l'abús de l'agudesa, llenguatge molt sovint d'argot (que ofereix problemes d'interpretació en l'actualitat, no tant, segurament, en el moment que es va escriure). Marcabrú el féu servir amb freqüència. Trobar ric : l'hermetisme es basa en la complicació de la forma que busca la sonoritat de la paraula i per tant fa servir un llenguatge difícil, amb rimes estranyes, etc. Arnaut Daniel fou el gran mestre d'aquest estil. ELS TROBADORS CATALANS Un nombre reduït dels trobadors, una vintena, eren d'origen català i contribuïren, en alguns casos de forma molt notable, a l'esplendor del corpus poètic que durant dos segles va ser hegemònic en les corts medievals a què hem al·ludit més amunt i fins i tot va traspassar aquestes fronteres. En total es conserven prop de 200 composicions del trobadors catalans (un nombre prou reduït si tenim en compte que 120 corresponen a Cerverí de Girona i 31 a Guillem de Berguedà). Per suposat, hem de tenir en compte que alguns -molts?- dels seus poemes es degueren perdre; també cal tenir present que estem parlant únicament de trobadors d'obra conservada i no d'aquells que s'ementen en alguna composició, com Ot de Montcada, dels quals no ens ha arribat cap poesia. Com també hem dit, feien servir el provençal, encara que en alguns casos es pot detectar la inclusió d'algunes paraules catalanes en les seves composicions; tot i així, recordem que les dues llengües eren molt similars en aquesta època i no fou fins al segle XIX que s'elaboraren els primers estudis seriosos que les diferenciaven. Si voleu fer una aproximació a com devia sonar la música dels trobadors, podeu recórrer a "Trobadors catalans", d'Antoni Rossell. A continuació podeu llegir les vides de la majoria dels trobadors catalans. Es tracta de breus resums que en alguns casos parteixen dels poc fiables Cançoners -en teniu alguna mostra traduïda al català- perquè no hi ha cap altra font documental per contrastar els fets que s'hi narren. Les dates de naixement i mort tampoc no són massa precises en alguns casos. Si cliqueu el nom del trobador podreu llegir alguna de les seves poesies amb la traducció corresponent. Per situar millor l'època dels trobadors podeu consultar un senzill llistat dels reis de la Corona d'Aragó, encara que el context històric i literari més aprofundit l'haureu de buscar en altres fonts. Vescomte de Girona i Urgell. Escriví un llarg poema, Ensenhamen (aquest és el nom genèric que es dóna a llargs poemes de contingut didàctic i de vegades crític i que podem considerar una modalitat del sirventèsº. Podeu llegir un altreEnsenhamen d'Arnaut de Mareuil), cap a finals de la dècada dels 60 que té una gran importància pel conjunt de notícies que dóna sobre els joglars i sobretot perquè ens mostra el panorama literari que es coneix a Catalunya com no ho fa cap altre document de l'època.
El poema consta de 216 versos (2 versos de quatre síl·labes rimant entre ells, seguits d'un vers de vuit síl·labes amb rima on); els 24 primers versos tracten de les diverses activitats dels joglars; la resta assenyalen, de forma desordenada, aquells temes literaris que els joglars (Cabra, en aquest cas) haurien de conèixer i transmetre:
-Matèria de Bretanya.
-Matèria clàssica (grecollatina: Ovidi, etc.).
-Cançons de gesta (Carlemany, Roncesvalls...).
-Composicions de diversos trobadors. Berenguer de Palou fou de Catalunya, del comtat del Rosselló. Pobre cavaller fou, però destre, instruït i bo amb les armes. I trobà bé cançons, i cantava d'Ermesén d'Avinyó, muller d'Arnau d'Avinyò, fill de Maria de Peralada.
Es tenen poques notícies d'aquest trobador. Segons explica la Vida que heu llegit , fou un cavaller de Palou -Palazol, diu l'original- , al Rosselló, i és difícil identificar-lo amb algun personatge de l'època a partir d'altres documents, ja que durant els segles XII i XIII abunden els catalans que porten aquests noms. Es conserven nou composicions seves, totes de temàtica amorosa, de les quals vuit van acompanyades de les anotacions musicals; això el converteix en un dels pocs trobadors catalans dels quals es conserva la melodia de les seves cançons. Es pot consultar fàcilment la vida d'Alfons el Cast, així que aquí deixarem de banda la seva biografia (recordem que es tractava d'Alfons I de Catalunya i II d'Aragó). Quant a la seva faceta cultural, tingué fama d'acollir generosament els trobadors a la seva cort i fomentar la seva art. La Vida que figura en els Cançoners diu el següent:El rei d'Aragó, aquell que va trobar, s'anomenava Alfons; i va ser el primer rei d'Aragó, fill d'en Ramon Berenguer, que fou comte de Barcelona, que conquerí el regne d'Aragó i el va prendre als sarraïns. Va anar-se a coronar a Roma; i quan tornava, va morir a Polmon, al burg de sant Dalmaci. I son fill fou fet rei, Alfons, que fou pare del rei Pere, el qual fou pare del rei Jaume. Ponç de la Guàrdia fou un cavaller del llinatge de Saguàrdia, senyors d'un castell prop de Ripoll. No era un trobador professional, sinó un cavaller al qual, segons diu ell mateix, li agradava que les dames provençals celebressin les seves composicions. Se sap que va participar en el setge de Conca (1177) sota les ordres del rei Alfons i, més tard, en l'expedició del rei contra el comte Raimon V de Tolosa. La seva obra la formen nou composicions amoroses, quatre de les quals formen un petit cicle dedicat a una dama que anomenava amb el senhal de On-tot-mi-platz. Encara que com tots els trobadors escriu en provençal, es poden detectar, alguns mots en català en els seus poemes (de fet això passa freqüentment en els trobadors catalans, sobretot en Cerverí de Girona).Més informació sobre el trobador a: http://usuarios.lycos.es/allagostera/trobadors/guardia.htm Cliqueu sobre el seu nom per conèixer la vida i l'obra d'aquest trobador. Especialment famós per la seva vida, de la qual no es coneixen gaires detalls contrastables. La vida que figura en els Cançoners després de la seva mort va ser al·ludida, repetida o ampliada per Petrarca, Boccaccio, Stendhal..., encara actualment és matèria literària, per exemple, hi ha un capítol sencer -50 pàgines- a El Unicornio (1965) de Manuel Mujica Laínez, que l'amplia i refà en el context de la novel·la. Llegiu ara la traducció de la vida del trobador que figura en els Cançoners:
Guillem de Cabestany fou un cavaller de la comarca del Rosselló, que limita amb Catalunya i amb el Narbonès. Fou un home molt agradable en la persona, i molt famós en armes, cortesia i servei. I hi havia en la seva comarca una dama que es deia na Saurimonda, esposa de Ramon de Castell Rosselló, que era molt noble i ric, dolent, brau, ferotge i orgullós. I Guillem de Cabestany estimava la senyora per amor, i sobre ella cantava i feia les seves cançons. I la dama, que era jove, gentil, alegre i bella, l'estimava més que res al món. I això fou dit a Ramon de Castell Rosselló; i ell, com home irat i gelós, investigà el fet i va saber que era veritat, i va fer guardar l'esposa. I un dia, Ramon de Castell Rosselló va trobar Guillem de Cabestany que passejava amb poca companyia, i el va matar; li va fer treure el cor del cos i li va fer tallar el cap; i va fer portar el cor a casa seva, i també el cap; i va fer rostir el cor tot posant-li pebre, i el va fer donar a menjar a la seva esposa. I quan la dama el va haver menjat, Ramon de Castell Rosselló li digué: "Sabeu què és això que heu menjat?" I ella digué: "No, sinó que era una vianda molt bona i saborosa." I ell li digué que era el cor de Guillem de Cabestany allò que havia menjat; i, per a que ho cregués millor, va fer portar el cap davant d'ella. I quan la dona veié i sentí això, va perdre la vista i la oïda. I quan tornà en si va dir: "Senyor, m´heu donat tan bona menja que mai més no en menjaré d'altra." I quan ell sentí això, va córrer amb la seva espasa i volgué donar-li al cap; i ella va córrer cap a un balcó i es deixà caure a baix, i així va morir. I pel Rosselló i per tota Catalunya va córrer la nova que Guillem de Cabestany i la dona havien mort tan traïdorament i que Ramon de Castell Rosselló havia donat el cor de Guillem a menjar a la dona. Fou molta la tristor per totes les comarques; i la queixa va arribar al rei d'Aragó, que era senyor d'en Ramon de Castell Rosselló i d'en Guillem de Cabestany. I vingué a Perpinyà, al Rosselló, i va fer que en Ramon de Castell Rosselló es presentés davant d'ell; el va fer agafar i li va prendre tots els seus castells i els va fer destruir, i li va prendre tot allò que tenia, i el va posar a la presó. I després va fer recollir Guillem de Cabestany i la dama, i els va fer portar a Perpinyà i posar en un monument davant la porta de l'església; i va fer dibuixar sobre el monument com havien mort; i va ordenar que per tot el comtat del Rosselló, tots els cavallers i les dames els fessin aniversari tots els anys. I Ramon de Castell Rosselló va morir a la presó del rei.
La història del "cor menjat" que acabeu de llegir és un motiu folklòric oriental que es va estendre per Europa dels segles XII al XIV amb diverses variacions i atribuïda a diversos personatges. Encara actualment (2001) hem pogut llegir una entrevista a la propietària del castell de Peralada a "La Vanguardia" on diu el següent: P.- ¿Hay fantasmas en su castillo de Peralada? R.-Una de las condesas de Peralada, celosa, mandó asesinar a la amante del conde y le sirvió su corazón bien guisado. Al revelarle el origen de aquella carne tan sabrosa, el conde se desquició y se arrojó al vacío desde la torre... Y por aquí vaga.
Que la vida és falsa ho prova el fet que, segons consta en documents de l'època, Saurimonda, vídua de R. de Castell-Rosselló, es tornà a casar el 1210 i que Guillem de Cabestany apareix a les Navas de Tolosa el 1212. A més, el rei Alfons, que s'esmenta en les versions més llargues de la vida, era mort un any abans del casament de Saurimonda amb R. de Castell-Rosselló (1197).
D'aquest trobadors es conserven set cançons segures, una de les quals figura entre les més belles i repetides de la literatura dels trobadors:Lo dous cossire (La dolça tristesa), i dues d'atribució dubtosa. Aquest cavaller era nebot de Ponç de Mataplana, a qui Guillem de Berguedà atacà en diversos sirventesos. A partir de 1185 apareix força documentació sobre la seva persona, i el 1197 consta que estava casat amb una dama anomenada Na Sança. Senyor de Mataplana, prop de Gombrén, figura en diversos documents al costat del rei Alfons el Cast i de Pere el Catòlic, amb l'exèrcit del qual va participar a la batalla de Las Navas de Tolosa (1212). La Crònica de Jaume I l'inclou entre els cavallers que lluitaren amb el seu pare a la batalla de Muret (1213) i l'abandonaren, encara que realment el trobador va morir poc després a causa de les ferides rebudes. Segons Ramon Vidal de Besalú, que possiblement li donà lliçons de provençal i de l'art de trobar, Huguet de Mataplana fou un personatge culte i refinat, protector de joglars i trobadors. Únicament es conserven tres composicions seves: un sirventès i dues tençons. Si llegiu la pàgina on hi ha els textos, veureu una razó que fa referència a Raimon Miraval i que al·ludeix al sirventès d'Huguet de Mataplana. Aquest trobador es recorda sobretot per la seva obra Razos de trobar, el primer tractat de poètica (juntament ambDonatz proensals d'Hug Faidit) que es coneix en una llengua romànica. Nascut a Besalú, sembla que començà professionalment com a joglar i es formà al castell de Mataplana, el qual elogia en alguns versos. A més de l'obra esmentada, es conserven diversos fragments lírics i tres obres narratives escrites en noves rimades, és a dir, en octosíl·labs apariats, dos de les quals es poden considerar novel·letes molt similars al que en francès s'anomena "roman": "So fo el temps c'om era gais" presenta el que se sol anomenar un "judici d'amor", en aquest cas, dues dames indecises davant d'un cavaller busquen un altre cavaller ( Hug de Mataplana) que resolgui els seus dubtes; la seva obra narrativa "Abril issi'e mays intrava", a part dels aspectes argumentals, resulta especialment interessant, igual que l'anterior, pel fet que es parla de l'actualitat literària del seu temps i se'n fa una valoració; finalment, "Castia gilos", que es pot considerar un fabliaux, transcorre a la cort d'Alfons VIII de Castellà i narra la història d'un marit gelós que posa a prova la seva dona i explica com malgrat haver resolt els dubtes que tenia no se n'assabenta de la realitat. Deixem constància que encara que se solen assignar quatre composicions líriques senceres al trobador, Hugh Field, en un estudi introducctori a la seva obra poètica, descarta que dos d'aquests poemes siguin seus i dubta de l'autoria del tercer, així com tampoc no creu que "Castia gilos" fos escrit pel trobador. Més informació i textos a: "El Ripollès dels trobadors "Trobareu la traducció de "Castia gilos" a la pàgina de Jordi Roca.
Els joglars
Nascut a Ortafà, una vila rossellonesa prop d'Elna, aquest trobador fou el senyor d'Ortafà. Fill de Grimau d'Ortafà i de Brunisenda, tingué un germà anomenat Pere que fou ardiaca d'Elna. Només es conserven dues cançons seves. Fixeu-vos com el començament d'una d'elles recorda les comparacions marineres que tan freqüentment feia servir Ausiàs March. No se sap absolutament res d'aquest trobador que va viure possiblement al segle XIII. El seu nom apareix en un Cançoner en el qual se li atribueix una única cançó. El seu nom, Formit, significa perfecte, àgil, llest, i pot indicar l'origen joglaresc d'aquest personatge de Perpinyà. És possible que aquest trobador de Gironella, al Berguedà, es correspongui amb el G. R. que està enterrat amb la seva mare Brunissendis de Gerundella al monestir de sant Daniel de Girona. La seva obra consta de tres cançons i un partiment. Dues de les cançons estan dedicades a una dama que respon al senyal de Sobreluenh (Molt llunyana); el partiment és un debat amb el joglar Pouzet, que segurament és Poncet, un personatge esmentat per Cerverí de Girona. Pere el Gran (1240-1285) / Pere Salvatge (segona meitat del segle XIII) Pere el Gran fou el fill primogènit de Jaume I, i sembla ser que participà escassament en la creació literària trobadoresca. Com en el cas dels altres reis de la Corona d'Aragó, podeu trobar molt fàcilment la seva biografia.
Pere Salvatge apareix documentat per primer cop l'any 1280, i el 1286, l'última vegada que se'n parla, es diu que havia rebut del rei Alfons l'encàrrec de distribuir donatius entre els joglars que havien assistit a la seva coronació; era per tant un personatge que gaudia de la confiança reial.
El rei Pere és autor de dos sirventesos, en el primer intercanvia uns versos amb el joglar Peironet (potser el mateix Pere Salvatge), el segon forma part d'un conjunt de cinc composicions que són, en aquest ordre, de Bernat d'Auriac, Pere el Gran, Pere Salvatge (l'única composició certa que se'n conserva), Roger Bernat III, comte de Foix i vescomte de Castellbò, i un personatge anònim.
La història que fou el motiu d'aquests sirventesos va començar quan a la primavera de 1285 Pere el Gran es dirigeix al Rosselló perquè se n'havia assabentat que el seu germà, Jaume II de Mallorca (recordem que aquest rei fou protector de Ramon Llull) s'havia confabulat amb el rei de França, Felip III, en un intent de conquerir la Corona d'Aragó. Les lluites entre aquests contendents duraren fins el mes d'octubre, i en el seu transcurs, els francesos van fer recular els enemics fins al punt d'amenaçar la ciutat de Barcelona. Finalment, el rei Pere aconseguí vèncer els francesos, que emprengueren la retirada, durant la qual va morir el rei de França; poc després moriria de malaltia Pere el Gran.
Durant aquests mesos els sirventesos es convertiren en un arma de propaganda política important, en què, a través d'al·legories o directament, les dues parts en conflicte procuraren aconseguir el clima propici a les seves causes respectives. Cerverí de Girona(Guillem de Cervera) (...1259-1290?) Trobador vinculat a la casa reial (Jaume I, Pere el Gran). Tot i que en l'actualitat es creu que es tracta del mateix trobador, encara hi ha algun estudiós, concretament Joan Coromines, que pensa, amb arguments poc convincents, que Guillem de Cervera i Cerverí de Girona són dos personatges diferents i que el primer és uns 30 anys anterior al segon. Ens limitem aquí a constatar aquesta divergència d'opinions i optem per no entrar en polèmica i presentar-los com el mateix trobador.
Es conserven un total de 120 composicions, l'obra més extensa que es conserva de cap trobador, de les quals 114 són líriques, 5 narratives i té també un llarg poema moral.
Conreà tant el trobar lleu com el ric.
La seva obra la podem agrupar de la manera següent:
Obra popular. Escriu diverses composicions que tenen el seu origen en cançons populars com la "Viadeyra" (cançó que cantava la gent fent via o camí per tal d'alleugerir les fatigues del viatge; és similar a les "càntigues d'amic" galaicoportugueses).
Obra amorosa. Des d'una pastorel·la a cançons que es poden dividir en diferents cicles segons la dama o la temàtica (pèrdua del cordó...).
Obra moral. Sobre la conducta dels cavallers, els contrastos entre la vida de diferents estaments socials... Molt sovint la crítica als costums de determinats cavallers fa que puguem considerar les composicions morals com a polítiques.
Obra religiosa. Una alba religiosa, composicions en lloança de la Verge, etc.
Obra narrativa. Cinc obres de temàtica diversa:Oració de tot dia, Maldit ben-dit, Testament, La faula del rossinyol, Sermó.
Finalment,Els proverbis, que consta de 1197 quartetes de versos hexasíl·labs (aquesta llarga composició, que també se sol anomenarVersos proverbials, correspon a Guillem de Cervera). És un poema dedicat als seus fills per inculcar-los bons consells, sovint a partir d'exemples de la realitat quotidiana o històrica. En la dotzena quarteta, després d'algunes estrofes introductòries, concreta la finalitat de l'obra: "Fills, per vosaltres dic / aquestes paraules planament, / perquè voldria que fóssiu rics / de saber i de seny".
A més de la magnitud de l'obra és interessant la preocupació per l'estil i per la investigació poètica, quant l'originalitat formal, per exemple. Fill segon de Pere el Gran i Constança d'Hohenstaufen, Jaume II heretà a la mort del seu pare el regne de Sicília. Governà l'illa des de 1285 a 1291, amb disputes per la seva possessió amb el Papa i els angevins. A la mort sense descendència del seu germà Alfons el Franc, rebé la Corona d'Aragó (Catalunya, Aragó i València) i deixà Sicília en mans del seu germà petit Frederic. Com en el cas d'altres monarques, us serà fàcil trobar força dades biogràfiques del personatge. Ja des de la seva època a Sicília era aficionat a la poesia, i a la seva cort aconseguí crear un cercle important de producció, amb la figura destacada de Jofre de Foixà que, segons diu, escriví lesRegles de trobar a instàncies del rei. També protegí Arnau de Vilanova i redactà lletres de recomanació a favor de Ramon Llull en els seus desplaçaments al nord d'Àfrica. Com a trobador és autor d'una dansa religiosa, en què compara l'Església amb una nau que solca amb dificultats els perillosos corrents del món. Es tenen molt poques dades d'aquest trobador. Es tracta d'un escriptor mallorquí de pares catalans, que es coneix sobretot per un treball anomenat Mirall de trobar on, a diferència dels tractats de Ramon Vidal de Besalú o de Jofre de Foixà, predomina el caràcter poètic i retòric per damunt del gramatical. El seu llibre comença amb un pròleg on dóna notícies sobre si mateix i es divideix en quatre parts que estudien les formes retòriques, els errors principals de la versificació, etc. Tot això il·lustrat amb exemples extrets de les composicions dels trobadors, que no sempre són citats de forma correcta. Berenguer d'Anoia no té una obra pròpia diferenciada, per bé que alguns exemples del seu tractat poden ser de creació personal, com el fragment que podeu llegir en l'apartat de textos. Aquest trobador era fill segon de Bernat de Foixà, del llinatge empordanès dels Foixà, vassalls del comte d'Empúries. De molt jove va ingressar en l'orde dels franciscans i apareix per primera vegada documentat a Monzó, el 1267. El 1275 deixà els hàbits franciscans per ingressar en l'orde de sant Benet, segurament al monestir de Sant Feliu de Guíxols. Quan els francesos entraren a Catalunya, Pere el Gran el nomenà procurador del monestir de Sant Pere de Galligants, i tant aquest rei com el seu successor li encomanaren missions de gran confiança. El 1293 es trobava a Sicília com abat del monestir de San Giovanni degli Erimiti de Palermo, i gaudia de la consideració de Frederic de Sicília i del seu germà Jaume II d'Aragó. La darrera notícia que es té del trobador correspon a l'any 1295.
Jofre de Foixà va escriure un tractat de gramàtica i poètica,Regles de trobar, per ordre de Jaume II, quan aquest era rei de Sicília. L'obra, amb nombrosos fragments dels trobadors, pretenia ampliar i completarles Razos de trobar de Ramon Vidal de Besalú. La producció poètica de Jofre de Foixà es limita a quatre composicions: tres cançons i una cobla. Cal destacar una de les cançons, en què el trobador tanca les diferents estrofes amb versos d'altres trobadors: Arnaut de Maruelh (estrofes I-II), Perdigon (III-IV), Folquet de Marsella (V), Gaulcem Faidit (VI). Aquest recurs innovador fou imitat posteriorment per Petrarca, que substituí els trobadors per poetes del Dolce Stil Nuovo. Trobador d'origen controvertit, encara que en l'actualitat no hi ha dubte que es tracta d'un personatge català. Només es conserven quatre composicions seves: dos ensenhamens i dos saluts d'amor. Va escriure també cançons, avui perdudes o no identificades, que li valgueren a l'època l'apel·latiu de "déu de l'Amor". El primer dels dos saluts està datat l'any 1278 i el segon, més extens, el va escriure entre els anys 1298 i 1291. "L' ensenhamen del scudier" (472 versos) és anterior a 1291. Es tracta d'una lliçó sobre el comportament que ha d'observar un escuder en assumptes amorosos, en el tracte amb el seu senyor i en el maneig de les armes. "L'ensenhamen de la donsela" (686 versos) fou escrit entre 1291 i 1295 i dóna normes d'educació a una joveneta, tot fent emfasi en la instrucció amorosa. Fill de Pere el Gran, fou hereu del regne de Sicília quan, com a conseqüència de la mort d'Alfons el Franc, el seu germà Jaume, fins aquell moment monarca de l'illa, es convertí en el nou rei de la Corona d'Aragó. La situació de Frederic era delicada a causa de les intencions del Papa i els francesos d'apoderar-se de l'illa. Per altra banda, el seu germà, ara Jaume II, l'any 1298 feia preparatius bèl·lics per apoderar-se de Sicília. Quan Frederic se n'asabentà d'aquest fet, envià un missatger a Catalunya amb la finalitat d'induir barons, cavallers i ciutats a fer desistir el seu rei de l'atac. El missatger era l'encarregat de difondre l'únic poema que es coneix del rei, i que podeu llegir en la pàgina dels textos. Es convertí en trobador ocasional amb motiu de la resposta que escriví a la composició que Montaner Pérez de Sosa, missatger del rei Frederic III de Sicília, havia introduït a Catalunya pels motius que s'han esmentat anteriorment. Ponç Hug d'Empúries havia estat a Sicília, on tenia un germà, Huguet; i encara que mantenia la fidelitat al seu rei Jaume, era contrari a una lluita entre germans. En el poema de resposta anima Frederic a continuar com a rei de Sicília, encara que ho fa de forma de no quedar malament amb el seu propi rei. Sembla que l'any 1295, a la batalla de Capo Orlando, Ponç Hug lluità en l'estol de Jaume II, mentre que el seu germà ho feia a les ordres del rei sicilià. En el disc que hem esmentat més amunt podeu escoltar les cançons d'un trobador anònim de Sant Joan de les Abadesses, les composicions del qual podeu llegir a la pàgina d'A. Llagostera.
Ponç d'Ortafà (1170?-1246?)

# data[].attributes.attachment_link.description
Hi ha diverses raons per les quals s'inclou l'estudi dels trobadors dintre de la història de la literatura catalana malgrat que són poetes que escriuen en una llengua que no era la pròpia de Catalunya: La poètica dels trobadors, que sorgeix al sud de França a finals del segle XI, afecta també Catalunya i el nord d'Itàlia conformant una literatura d'una unitat notable, en un moment, a més, en què les diferències entre el provençal, la llengua de la poesia trobadoresca, i el catàla eren relativament poc importants.

# data[].attributes.headline
Traduccions de literatura catalana i universal 

# data[].attributes.subject
Traduccions de literatura catalana i universal 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Edifici de l'Ateneu Barcelonès
Carrer de la Canuda, 6, 5è pis - 08002 Barcelona
Telèfon 933 183 298
pen@pencatala.cat | http://www.pencatala.cat

Secretaria
Horari: de dilluns a dijous de 16 a 19h i divendres de 10 a 14h.

# data[].attributes.attachment_link.description
Edifici de l'Ateneu BarcelonèsCarrer de la Canuda, 6, 5è pis - 08002 Barcelona Telèfon 933 183 298 pen@pencatala.cat | http://www.pencatala.cat Secretaria Horari: de dilluns a dijous de 16 a 19h i divendres de 10 a 14h.

# data[].attributes.headline
Antologia de la poesia catalana. Autors, poemes, cançons, traduccions a l'anglès...UOC

# data[].attributes.subject
Antologia de la poesia catalana. Autors, poemes, cançons, traduccions a l'anglès...UOC

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquesta pàgina és gentilesa de
Lletra ( Universitat Oberta de Catalunya), d'Editorial Empúries, d'Edicions 62 i d'Edicions Proa.

Hem viscut per salvar-vos els mots,
per retornar-vos el nom de cada cosa

Salvador Espriu

176 autors

799 poemes originals

Inèdits: 24 poetes, 123 poemes, 8 traduccions

37 poemes traduïts a l'anglès

40 retrats

42 biografies

CANÇONS: més de 200 poemes musicats pels millors intèrprets catalans a l'espai Música de poetes.

Click on the icons for English versions of certain poems/poets.

Clica la icona per llegir una breu biografia d'un poeta.

Les pàgines marcades amb la icona contenen un retrat del poeta.

Les pàgines marcades amb la icona contenen poemes musicats.

Posat en marxa el 5 de setembre de 1995; darrera modificació: 3 de desembre del 2013.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquesta pàgina és gentilesa de Lletra ( Universitat Oberta de Catalunya), d'Editorial Empúries, d'Edicions 62 i d'Edicions Proa. Hem viscut per salvar-vos els mots, per retornar-vos el nom de cada cosa Salvador Espriu 176 autors 799 poemes originals Inèdits: 24 poetes, 123 poemes, 8 traduccions 37 poemes traduïts a l'anglès 40 retrats 42 biografies CANÇONS : més de 200 poemes musicats pels millors intèrprets catalans a l'espai Música de poetes.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana 1892-1931 Teoria, documents, textos i activitats

# data[].attributes.subject
Literatura catalana 1892-1931 Teoria, documents, textos i activitats

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
LA PRIMERA NARRATIVA EN CATALÀ. El costumisme: entre el romanticisme i el realisme.

Encara que, sobretot en els inicis del moviment, la mirada dels escriptors de la Renaixença tenia com a centre d'interès o punt de referència el passat, ben aviat, des del mateix romanticisme , després des del realisme, passant pel costumisme -que participà de trets propis dels dos moviments-, fins arribar al naturalisme, s'anava recuperant la visió de la societat catalana més immediata en gairebé tots els aspectes i totes les classes socials, exceptuant la classe obrera, sobre la qual els escriptors de l'època no varen aprofundir, ni tan sols eren sovint conscients dels seus problemes específics. Menestralia i burgesia eren els estaments més amplament i fidelment retratats.

EL REALISME

EL COSTUMISME Sobretot a partir dels anys 60, a través de la premsa satírica i humorística -pràcticament l'únic mitjà on es podia publicar en català- apareix la prosa costumista, que a partir de la Restauració creixerà i es diversificarà.
Malgrat que aquesta literatura participa de molts elements romàntics, s'hi poden trobar ja característiques pròpies del realisme, tant pel que fa a la temàtica com, sobretot, als procediments expressius i tècniques narratives. El costumisme consisteix en la descripció d'ambients i de personatges de forma tipificada. Es tractava de traslladar a l'obra literària aquells models que presentava l'exterior de la realitat popular sense entrar en els mecanismes interns que mouen la persona.
Els escriptors d'aquesta època solen mostrar una actitud de nostàlgia i enyorança d'un temps que estava desapareixent a causa del progrés i la industrialització; satiritzen els costums estrangers i subratllen els aspectes més pintorescos de la realitat, tot recollint les petites coses, els fets insignificants, que s'escapen als historiadors. Com hem observat anteriorment, es tracta d'una literatura molt lligada al periodisme, en la qual són habituals les notes d'humor.
El costumisme es manifestava a través de l'anomenat "quadre de costums", del qual es poden destacar les següents característiques com a gènere:
-Descobriment de la realitat immediata com a matèria literària.
-Tractament extern i superficial de personatges i situacions.
-Absència d'argument i escassa mobilitat dramàtica.

Els temes típics són les escenes: balls, tertúlies, romeries, etc. i elstipus: botiguer, sereno, fuster, etc.
Les aportacions més importants des del punt de vista tècnic del quadre de costums són:
-La descripció detallada d'escenes de la realitat.
-La incorporació d'un diàleg real, molt viu (desapareix el llarg monòleg propi de la novel·la històrica).
-La creació d'un llenguatge molt dinàmic: introducció de la frase feta, girs populars, dialectalismes, etc. Les narracions costumistes, a mesura que s'aniran articulant i perdent independència, propiciaran l'aparició de la novel·la realista. Entre les primeres publicacions satíriques amb articles costumistes destaquen: "Un tros de paper", del 1865;"Lo noy de la mare", apareguda el 1866; "La Rambla" i "La pubilla", de 1867; "Lo nunci", que es publicà de 1877 a 1883. Amb tot, podem considerar que els antecendents del costumisme en llengua catalana (deixem de banda els seus origens anglesos i francesos) es troben enCalaix de sastre del baró de Maldà i, més, tard en les publicacions satiriques valencianes com "El Mole" (1837-1870, amb intermitències i èpoques de continguts prou diferents) o "La Donsaina", de fort contingut polític, sobretot en els seus inicis. Posteriorment, les revistes cultes ("La Renaixença", "La Ilustració Catalana", "L'Avens"...) acolliren el gènere, que anà sofrint les transformacions que hem esmentat més amunt, tot i que revistes com "L'Esquella de la Torratxa", "La campana de Gràcia", "¡Cu-cut!", etc., continuarien el vessant satíric, sovint, com era normal en aquest tipus de publicacions, amb una càrrega sociopolítica important. Dintre del costumisme s'observen dues tendències ben marcades:
El costumisme rural, molt idealista i conservador i més directament lligat al romanticisme.
El costumisme urbà, més progressista que l'anterior i que permet una considerable dosi d'ironia. Tracta especialment sobre la menestralia i els seus costums que es van perdent. Dintre del marc geogràfic de Barcelona, se centra sobretot en el barri de la Ribera. Les mostres que llegirem a continuació pertanyen a aquesta segona modalitat. L'obra en català de Robert Robert és escassa, no arriba a la trentena d'articles publicats a la revista "Un Tros de paper" entre 1865 i 1866. Aquests articles, iniciadors del costumisme català, estan en la línia iniciada per Larra i tenen un elevat to crític i una tendència progressista que és difícil de trobar en els escriptors posteriors del gènere.

Text 1

II
Però, vostè, home panxut, que quaranta anys ha que acana metòdicament vetes i calicó, o bé pesa arròs i fideus; vostè que té una dona tan janota, grassona i de bon veure, magatzem i pis gran amb aigua viva a Barcelona... com és que va a fora els diumenges. Li demano per favor, home: què hi fa, vostè, al Putxet, en una casa com un cop de puny, amb estadants a sobre, a sota, a davant i als costats, lluny del carnisser, de la fleca, de l'estanc i de l'església; que no pot donar un pas fora de casa sense ficar-se en la pols fins als genolls; que de dia no pot passejar-se, perquè el sol estavella, i de nit tampoc, per mor de la fosca i la serena? Vostè se'n va a fora amb la fresca i ha de carregar amb les claus de casa, amb la xacolata, amb ciurons, i fins peix... (no m'ho negui!) i fins llard... ho sé de cert...Vostè ajuda a buscar estelles per a fer foc; pren xacolata en una cadira coixa, menja figues... i ja pica el sol. Vostè ajusta els porticons i obre de bat a bat les portes del corredor... jo ho he vist.
Vostè va a missa torrant-se i en torna rostint-se. Treu el mocador d'herbes, se'l passa per cara i coll; tira sobre el llit la levita, i diu allò de "és gust estar a la fresca!" Però ho diu bufant.
-Noia: que no està el dinar?
Vostè dina pitjor que a Barcelona, per aquell bàrbar costum que "a fora com a fora", "aquí de qualsevol modo"; i, abans d'acabar de dinar, ja no pot més de son, de mosques, de burgit de criatures d'altri, i, vostè, home panxut, entremig de la florida i pròvida vegetació, símbol universal, immens i solemníssim del misteri de la vida, vostè es tira a jeure com un fardo i ronca i put a suor, i ni sisquera s'adona que li ha caigut un sabatot!
S'aixeca amb la cara embotornada, es grata tot l'enorme cos, i dóna quatre passos a les palpentes. La seva muller està, com tots els diumenges, a la galeria, llegint un ventall que sap de memòria i notant a les veïnes.
Ja ha passat el dia! Perquè entre sentar-se i allò de : "ens en haurem d'anar"; "diumenge hem de dur tal cosa"; "ei, tanca bé!"; "no et descuides pas de res?", s'acaba la tarda, i abans d'arribar a mig camí, comença a dir: "Ja voldria ser a casa".
Suposem que ja hi és. Ara li torno a preguntar: Quin gust hi troba a anar a fora?
-Jo l'hi diré: el meu pare...
-No ho agafi tan per amunt. Vostè, com és que hi va?
-Home, jo veig que tothom fa el mateix...
-Basta! M'ho havia figurat. Obeeix maquinalment a la pressió del costum que no comprèn, i per disculpar sa ridiculesa gosaria dir que rendia homenatge a la memòria del seu pare...
Home panxut; tu ets elector, alcalde de barri, obrer de la parròquia, clavari de germandats; però...
-Què vol dir?
-M'alegro que m'interrompi, perquè anava a dir:
-Però, ase...

VI
No em parleu d'aquella gent que us convida un diumenge a la seva torre. Us dóna la sopa crua, us condemna a martiri de mosques i us fa passar el dia explicant-vos la història de tres gallines, les vicissituds de sis mongeteres, les rareses de dos albercoquers, el preu del terreny i les picardies de l'Ajuntament.
Aquests no tenen casa a fora, sinó una espècie de gàbia per a caçar coneguts. Pobre del qui hi cau!
Robert Robert: "El diumenge... a fora!"(fragment) " Un Tros de paper", 1865

1. Assenyala les parts en què es divideix l'article i resumeix el seu contingut.
2. Explica les tècniques narratives que fa servir l'autor d'aquest text: diàleg, narració, etc. 3. El narrador es manifesta en 1a o 3a persona? Quin efecte crea en el lector l'opinió del narrador: l'acosta o l'allunya de la realitat que descriu, intenta fer-lo partícip de la seva actitud i les seves idees o deixar que jutgi imparcialment? 4. En què es diferencien l'apartat II i VI de l'article? 5. Enumera els aspectes que Robert Robert critica del costum que descriu. 6. Assenyala algun fragment caracteritzat per l'humor i/o la ironia. 7. En l'actualitat es pot trobar encara alguna situació similar a la que explica Robert o bé els fets narrats pertanyen al passat? Si penses que només han tingut lloc alguns canvis, concreta'ls.

Emili Vilanova presenta a través de les seves narracions i obres de teatre les escenes i els tipus , en definitiva els costums, de la Barcelona menestral com cap altre autor del seu temps. Amb un humor de vegades molt proper a l'acudit, amb bonhomia, amb una crítica suau que no fereix ningú i amb un estil narratiu molt àgil i viu, ens mostra la petita història quotidiana d'uns personatges que sense ell serien desconeguts. I tot això expressat en el llenguatge popular que ell va saber captar perfectament i adaptar amb total eficàcia a la seva obra.

Text 2

Sentat vora la taula d'un cafè, sol, amb la tassa davant i l'ampolla de l'aigua, s'està el senyor Domingo, no sé si capficat o entretenint-se amb tres terrossets de sucre, amb los que ja hi ha apurat les escasses combinacions geomètriques que s'hi poden fer.
Enraona en veu alta per comunicar-se el judici que fa dels individus de les altres taules en lo punt cru que acaben de prendre cafè i deixen la tassa buida sobre el platet.
Una rialleta de fingida satisfacció anima el seu rostre aixís que observa el parroquià com tira el sucre a la copa i allarga el braç mig d'esma cercant l'ampolla del rom.
-Vet aquí un altre que ha caigut a la rasa -exclama-; no hi devia atinar que avui s'executa el decret que firmen alguns cafeters de Barcelona... Prou, de noms aparatosos no n'hi manquen... Cambrinus, que m'han dit que era una espècie de Carnestoltes, Pelayo, Falcó, Orient; és a dir, una conxorxa de reis i de becos, amb Inglesos, Suïssos, Europeus i Universals.
Tutti li mundi hi firma; està clar: la internacional que s'ha vingut a establir aquí per a decretar una disposició que va determinada a abolir un article de les obres de misericòrdia.
-Que demanava alguna cosa? -li pregunta el mosso, que passant l'ha sentit enraonar.
-No demano res -li contesta el senyor Domingo amb mal humor-; al contrari.
-Com sentia o em creia que enraonava, dispensi, m'havia cregut...
-Mira, noi, ja te'n pots emportar l'aigua; no vull que amb los meus diners ningú es burle de mi.
Lo mosso obeeix sense dir un mot, passa el drap per sobre el marbre i, a l'anar a deixar l'ampolla, en compte de respondre a
les preguntes que li dirigeix l'amo, li fa l'ullet i crida voy, sense que ningú demani.
-Sí, ja va! -contesta el senyor Domingo-. ¿Que et penses que crio ruques al clatell? Ara l'amo ha preguntat què deia jo, i ell li ha respost amb una ganyota i per dissimular crida voy!

* * *

-I doncs, senyor Domingo, què tenim de nou? -li pregunta un senyor que acaba d'assentar-se al seu costat.
-Què hem de tenir! No res: cafè sol, ve-li aquí la novetat.
-Què em diu, home, tanmateix! Jo em creia que tot seria una plantaforma per posar una esmena als llaminers i als gorreros.
-Doncs, ja ho veu: la disposició és tant pels que tenim cordura com pels que no en tenen. Cregui que estic irritat i que no sé de quin terme prendre-m'ho. Ja he dit a aquell farolero de mosso: "te n'emportes l'aigua de seguit i amb mi no hi gasteu xanxes."
-Home, home, home, això va sério, doncs? Però, què hi vol fer? Los cafeters han comptat i deuen trobar que no poden passar per menos.
-No és aquesta la qüestió -replica el senyor Domingo-. Que a mi m'haguessen vingut los amos a dir-me: home, senyor Domingo, els establiments d'aquesta naturalesa, vaja, els cafès; que ací que allí, amb un verbigràcia per exemple; que les coses no van prou llatines, ni els negocis; que el sucre ressurt més car; que el rom val dues dobles de quatre de sobrepuig lo bocoi; que els ingredients que entren per a purificar una tassa de cafè costen a tant lo manat o a quant lo picotí i sense torrar; que els herbolaris se fan dir senyors perquè pensen que ens venen medecines; i en virtut d'aquestes contralietats i d'una alça tan valenta, lo comitè ha pres lo determini d'estalviar la copa d'estudiant perquè no tenim més salvament que aquest... Entén a lo que vaig? Que m'haguessen donat una satisfacció, una culleradeta de mel, lo que es diu, amb una paraula, que m'haguessen rentat la cara...
-Sí, sí, sí; prou, ja sé a lo que va.
-I qui diu a mi, vull entendre que ho haguessen fet avinent a la demés concurrència. Allavors jo els haguera respost: home, Mussiú Lafebre, o Mussiú Gombach, o senyor Sacarini (perquè encara no sé verdaderament quin dels tres és l'amo; en fi, sia Pere, Pau o Berenguera), me sembla que vostès tenen un bocí de raó que els abona; i en quant a un servidor, m'avinc des d'ara a l'opinió de la majoria. Vull dir que, si la veu comuna de la parròquia és de fora rom, jo m'hi ajusto i des d'ara ja pot donar l'ordre de retirar l'ampolla i no beuré ni rom ni canya, que jo
no faig lo ridícul en cap establiment públic i sé respectar la concordància d'una generalitat. Aquesta era la meva resposta.
Però venir-se amb aquell patracol en la primera galta dels diaris de la ciutat a terme de ordeno y mando: "beurem això i no altra cosa..."?, a poc a poc; a mi la llei marcial no me l'aplica ningú i menos cap paisà sense fuero. Entén la qüestió, senyor Ricanyo? Per mi els espanyols ja n'estem fora, del despotisme, sia el que vulgui...i ara també comprendrà que parlo amb segones: tiro la martellada a la qüestió del dia... Miri, miri, guaiti a la taula d'aquí al costat: aquest no s'equivoca d'ampolla, veig que no busca el rom, tira el sucre al got; vaja, sí, deu ser
aiguader, que li agraden les llaminadures com a tots los que pateixen d'aquest defecte. Que romanços gasta abans de beure! Veiam, potser demanarà un canó de canya per fer bombolles. Sí, deu ser dels que es mediquen tots sols amb anís de puça, i el licor los hi és tan contrari per l'enfermetat com per la medecina. Està clar, lo que jo deia; aquesta resolució dels cafeters només serà aprovada pels entecats.
-Ja veurà, senyor Domingo, deixem-nos de tonteries i siguem naturals. Jo vaig a cercar l'arrel de les qüestions; jo só un home que no em preocupo i garbello de seguida; faig com los xocolaters: lo que és closca no és cacau i el cacau no és closca. Sentem bases. No sé si em comprèn, vostè.
-Prou que l'entenc; vostè vol dir...
-Deixi'm explicar, ja ho diré, el que vull dir. Miri, a l'any trenta-cinc...
-Bah, bah, bah, que s'ho pren d'amunt! Anem al cas; ara som a l'any 83.
-Però, si no em deixa discutir, com vol que em faça entendre?
-Bé, bueno, corrent, a l'any trenta-cinc... i què m'explicarà vostè, de l'any trenta-cinc! Si jo li contaré tot lo que va passar.
-Està bé, no cridi, no s'exalti. No ho dic jo? Si vostè encara no sap a lo que anava. Però deixem-ho córrer; anem a buscar una altra paritat. Jo em recordo que quan varen abolir les peces de sis...
-Jo també me'n recordo; ara vostè em vol fer una relació del com i què i de quina manera. Fora; anem al cas, per què ens tenen de regatejar quatre gotes de licor? Aquest és lo pot de la confitura. Contesti, no vull sapiguer romanços, no s'embronqui amb històries dels anys passats.
-Senyor Domingo, vostè té un caràcter massa prompte per a disputar, i jo só molt lògic.
-Què diu ara? No la torni a dir més, aquesta expressió, que si em vol guanyar amb termes d'advocat, ja cal que s'hi apuntali, que estaré a la que salta i li respondre pel mateix tenor: que si vostè és lo que ha dit que era, un servidor també serà gramàtic i lacònic, si és menester; i vinga l'otrosí.
-Corrent, vostè em despeja la qüestió: esto es; ¿per què suprimeixen les quatre gotes de licor?, diu vostè.
-Ahahà: perquè les regategen?
-Dispensi, senyor Domingo; vostè no se n'adona, i picant amb lo platet m'esquitxa la camisa.
-Perdoni; si aquestes regueres que ara fan a les taules no són més que caus de mullena: cada dia m'hi taco les mànegues.
-A lo que estàvem: vostè ha dit quatre; i si jo li pregunto... si són més de quatre, si són vuit o setze o mitja copa?
-Llavors no ho defenso.
-Toqui-la, senyor Domingo; vostè és persona de criteri i aquí no hi ha polèmica; tots dos tenim raó, i per ma part jo li otorgo en conseqüència. Però, indaguem causes i efectes, senyor Domingo; cerquem datos i pronòstics, antecedents i conseqüents, etc... etc., i amb l'acumulació de raons argumentals estendrem l'anàlisis i la inspecció d'orígens i en resultarà de seguida la claretat i el convenciment de la discòrdia que es ventila. Diu la Bíblia: Quotiescumque...
-Perdoni, senyor Ricanyo: no m'enraoni en llatí: cada cosa a son lloc: que en parlin los capellans m'agrada; però un seglar, no sé, em sembla que fingeix i que es posa careta a la llengua.
-Es que li anava a dir una sentència de gran filosofia.
-Estalvie-se-la; avui perdoni a tothom; ja la llegirà a algun altre.
-Sempre serà plaga. Pues senyor, me pareix que en l'època que anàvem a can Biscamps, al carrer de Cristina, es servien perfectament. Vostè recordarà aquell salonet; empaperat amb molta decència o luxo casi bé; aquells retratos amb marc ovalat, aquelles fesomies tan exquisides que eren l'adorno del local i el recreu de la vista... miri que n'eren, de guapes, aquelles cares!
-Si n'eren!... Vostè, sense pensar, ve amb mi. Vol que l'hi digui? Doncs, encara no fa tres mesos que vaig anar a veure-les; les conserven en un salonet. Res, me va donar la capritxada: vaig volguer tornar a divertir la vista.
-Es lo que tenen les pintures de mèrit; que els anys no hi passen i sempre tenen joventut i bon veure.
-Que sí senyor. Es una veritat que no té encaro, la que vostè ha dit.
-Deixi'm continuar; vostè, doncs, recorda tot allò, aquell moblatge, aquell servei...
-Sí, senyor, i també em recordo del piano de cua i del senyor Pau, lo pianista (que Déu l'haja perdonat), se la simfonia de la Semíramis, i dels licors que servien, millors que els d'ara, i de tot me recordo i de lo que vol dir.
-Apuntem datos, senyor Domingo: i amb tot allò, el cafè ja valia un ral. Tigui present aqueixa idea. Avui, noti bé lo que vaig a dir: avui tenim uns cafès que ni a Madrid ni a París los tenen tan bons. Miralls que s'hi pot mirar una fatxada d'edifici; sofàs de vellut, quinqués de bronze, cadires de Viena, diaris de la capital, de Madrid i altres províncies, i de l'estranger. Pianos de cua, pianistes de nombradia... i tot, tot per un ral. Faça's càrrec de tot això, i amb una paraula tindrem resoltes les diferències. ¿Aqueixos temps són aquells i els luxos d'ara los d'allavors? Lloguers, begudes, mobles, no han crescut un cent per cent? Ergo...
-Ja ho veura, senyor Ricanyo; parlem a pams, que jo no sóc desconsiderat. Quan van treure les escalfetes no em vaig queixar; ara jo no n'he demanat, de pianos ni de pianistes; ja en sento prou, de cataclincs, amb los pianos del veïnat. I tan luxo, tan luxo no sé tampoc si em convida per prendre amb més gust lo cafè. Que suprimeixin gastos supèrfuls; però, escatifenyar-me un didalet de rom, sembla que m'hagen tret lo bergansí; no m'hi sé avenir, senyor Ricanyo; em ve a remà, i, si no fos per fer una cosa fora de lloc, me portaria el botiquín de butxaca amb les ampolletes plenes de canya.
-Vostè diu un didalet; i els que s'hi tiren una galledeta?
-I si féssim una cosa senyor Ricanyo? Abonem's-e per mesos a una ampolla de rom?... Noi, digues a l'amo que vinga, si és servit.
Emili Vilanova. "Quatre gotetes" d' Escenes barcelonines 1886.

1. Quin és el costum que li serveis a Vilanova de motiu per escriure aquest quadre?
2. Com reaccionen el senyor Ricanyo i el senyor Domingo davant del costum que està desapareixent? 3. Assenyala 10 barbarismes lèxics del text. 4. De quina manera intervé el narrador en l'exposició dels fets? Quin efecte s'aconsegueix amb aquesta intervenció? 5. Quines són les característiques pròpies del quadre de costums que apareixen en aquesta narració? Assenyala-les en el text si són localizables en només una o dues ratlles. 6. Quines són les diferències de tot tipus que observes entre aquesta narració i l'article de Robert Robert que has llegit abans?

7. Aquesta narració es pot convertir fàcilment en una escena teatral sense necessitat de gaires canvis. Com és que això és possible i en canvi seria difícil fer-ho amb altres narracions, com, per exemple, la de Robert Robert, sense que perdessin una part important del seu contingut?
8. Escriu una composició breu, seguint l'estil de Robert Robert o de Vilanova, que se centri en un costum actual que tu consideris absurd, no t'agradi o que estigui desapareixent.

# data[].attributes.attachment_link.description
LA PRIMERA NARRATIVA EN CATALÀ. El costumisme: entre el romanticisme i el realisme.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El vers català més comú acaba en paraula plana, per això, a l´hora de mesurar versos, es compta fins a la darrera síl.laba accentuada, sigui aguda, planxa o esdrúixola. I les paraules esdrúixoles compten sovint com a paraula plana.

FENÒMENS DE CONTACTE FONÈTIC ENTRE MOTS:

FENÒMENS DE CONTACTE FONÈTIC DINS DELS MOTS:

VERSOS D´ART MENOR: de 4 a 8 síl.labes i sense cesura

Versos poc usats que poden aparèixer entre d'altres més llargs

VERSOS D´ART MAJOR:de 9 a 12 síl.labes amb o sense cesura. CESURA: pausa que divideix el vers en dues parts (iguals o desiguals) anomenades HEMISTIQUIS, coincidents amb pausa sintàctica o no, i situada entre dues paraules o no. Pot admetre síl.labes addicionals que no afecten al recompte.

Poc usat

Amb CESURA:4+6 (el model més clàssic de la poesia antiga)

AMB CESURA:6+4 (origen francès)

AMB CESURA : 5+5 (origen castellà)

Poc usat, surt al romancer

Alguns poemes tenen en compte la distribució de síl.labes àtones i tòniques al llarg de cada vers, creant petites unitats rítmiques dins de cada vers anomenades PEUS MÈTRICS. Provenen dels grecs i llatins, que distingien entre síl.labes llargues i breus, que per nosaltres serien tòniques ( T ) i àtones ( A ). La distribució dels accents pot estar feta de manera que hi hagi un ritme que es repeteixi, com si fos la "música" del vers. Per demostrar-ho només cal experimentar el plaer d´escoltar poemes en un idioma estranger o desconegut per a nosaltres. Els peus mètrics més usuals són:

De dins el pit covard els mots com un estol

Els poetes del segle XX, en canvi, prefereixen fer el ritme mitjançant la repetició de sons vocàlics (al.literació), les frases interrogatives i exclamatives, el tipus d´oracions sintàctiques escollit, les repeticions de mots o camps semàntics...

Fixa´t en aquestes estrofes:

Sobre una mar amb a penes murmuri d´escumes
A A A T A A T A A T A A T A
un capvespre amb el cel tot lluent i amb uns núvols
A A T A A T A A T A A T A
d´un cop d´ala Ariel se n´anà al cim de l´aire
A A T A A T A A T A A T A
las de seure a la seva carrossa de set aficions
A A T A A T A A T A A T AA T
CARNER

Si es tenen en compte les sinalefes, el ritme és:
(AAA) T AA T AA T AA T AA T (A)
i s'han comptat a cada vers de forma independent.

En canvi, hi ha altres poetes que compten tota l'estrofa en el seu conjunt, com fa Joan Maragall en aquest poema de sota, perquè la successió TA continua als versos següents:

La sardana és la dansa més bella
A A T A A T A A T A
de totes les danses que es fan i es desfan
A T A A T A A T A A T
és la mòbil, magnífica anella
A A T A A TA A T A
que amb pausa i amb mida va lenta oscil.lant.
A A T A A T A A T A A T

Ara el ritme és:
AA T AA T AAT A/ A T AA T AA T AA T

En aquest segon cas no s´han tingut en compte els ENCAVALLAMENTS, que són les interrupcions de les frases quan acaba el vers, per continuar-les al vers següent. Hi ha encavallaments suaus (quan continua una frase llarga) o bruscos (quan només es fa l´encavallament de pocs mots: un o dos). El primer cas produeix un ritme lent i el segon cas dóna un ritme sincopat al poema. L´encavallament serveix per a fer una lectura més ràpida i realçar el mot o mots encavallats.

Per trobar els accents d´un poema s'ha de tenir en compte que:

-El recompte comença a partir de la primera síl.laba tònica. Si, per davant o darrera de l´última tònica , queden àtones, no es compten perquè estan en ANACRUSI.

-La majoria de les paraules tenen accent: mel, sofriment, sent, arpa, però hi ha monosíl.labs àtons, com els articles, conjuncions, pronoms febles,etc: el,me,o,i,en,-nos,la (que no tenen accent)...

-Els mots compostos tenen dos accents, el principal i el secundari:
ràpidament (P-S) busca-raons (S-P) carabrut (S-P)

-S´han de tenir en compte les sinalefes, elisions, hiats, etc. a l´hora de comptar les síl.labes accentuades o àtones.

-No poden aparèixer més de dues síl.labes àtones seguides, si fossin tres, per exemple, una vocal àtona pot rebre un accent de suport: I així treurà meravellosa flor. (T T T T T)

-Els accents rítmics no poden caure en dues síl.labes tòniques consecutives. Si és així, se n´elimina un.

La rima consisteix en repetir els mateixos fonemes al final dels versos, a partir de la darrera vocal accentuada, inclosa.

Generalment solen rimar dos mots semblants (dos noms, dos verbs, etc.) perquè és més fàcil. També serveix per reforçar el final del vers en els encavallaments i donar melodia al conjunt: "asseguda" rima amb "nua".

CONSIDERACIONS ESPECIALS

-Quan hi ha diftongs o hiats, es posició de rima, només es té en compte la vocal accentuada o la vocal forta, si és àtona, ni pas la i/u, pel que fa a la rima. Així, rimen "entesa" i "paciència".

-Les vocals i/u al final de paraula plana o esdrúixola s´equiparen a e/o respectivament, per mantenir la rima.

-La vocal post-tònica de les estrúixoles tampoc compta , pel que fa a la rima.

Aguda o oxítona (i, per extensió, vers masculí). Normalment alterna amb rimes femenines en la poesia catalana. Quan las masculines s´enllacen amb les femenines corresponents són MARIDADES: dur-dura , Obscur-obscura

Quan la passada del vent afina

La tarda tèbia del mes d´agost

Penges com una morta gavina

Dalt de la pedra grisa del rost.

SEGARRA

O pobre: futurs, mot i compost seu, mots sinònims . Pot sonar malament

Trobarà/tornarà, contar/racontar glòria/victòria, finalitat-objectivitat, porta-comporta, ràpidament-lentament.

Mateix mot amb significat diferent, rimes sorprenents, amb mots no catalans, homòfons etc.

Segur/Freud

sonet/ABB

signes/cignes

RIMA ENCADENADA:

RIMA CREUADA.:

RIMA CAUDADA:

MONORRIMA:

CAPCAUDADA:

-UNISSONANTS:

-ENCADENADES:

-RETRONXA:

ABAB

ABBA

AABB

AAAA

Cada estrofa comença amb la mateixa rima que acaba l´estrofa anterior: ABBA ACCA...

Tenen la mateixa estructura de rima a totes les estrofes: ABBA ABBA...

Comencen amb la rima del mig de l´estrofa anterior:ABA BCB CDC...

Repeteix, al final de cada estrofa, un o més versos de la torna

Depèn de la pronúncia dialectal, uns mots rimen o no rimen; i en la RIMA VISUAL no es tenen en compte els sons sinó les lletres, per culpa de la influència del castellà. Així, fa rimar o obertes amb o tancades, e obertes amb e tancades, mots on la r final sona, amb mots on és muda...

Només/mariners no rima per als valencians

en mallorquí rimen "deixar-mar"

en barceloní "insurrecte-secta",

en lleidetà "ensems-temps".

no rimen entre ells però poden tenir mesura i ritme, cesures, etc.La variant més coneguda són els ESTRAMPS (4+6) :Tirades de versos blancs femenins (plans) que s´utilitzaren molt en l´Edat Mitjana i en les tragèdies de la Renaixença, com Mar i Cel d´Àngel Guimerà.

Mudarà el gest la mia forma en pedra,

Quan llegiran aquest mot en la tomba:

ROÍS DE CORELLA

ESTROFA: Organització rítmica de diferents versos, enllaçats per la rima, que esdevé autònoma. Un poema en té una com a mínim, o més d´una.

En l´època medieval també se´n deia COBLA. Hi ha estrofes de versos isosil.làbics, o sigui ,amb la mateixa mesura en tots ells, i estrofes de versos anisosil.làbics, que combinen versos d´una mesura i d´una altra, els parells entre sí i els senars entre sí.
Tot seguit es poden veure les principals estrofes de la poesia catalana, ordenades per numero de versos i amb les característiques i variants principals:

apariat

RODOLÍ: auques humorístiques

NOVES RIMADES: 8 síl. Consonants, en sèrie indeterminada . Medieval i p. popular fins el XIX

CODOLADA: combina versos llargs i curts (4+ 7/8 síl.) usada pels poetes valencians del XIV-XV,p.popular i Verdaguer.

romanç
indeter

Introduït a Catalunya el s. XVI, en la poesia popular. Després s´han fet adaptacions cultes.

silva
Llibertat de col.locació dels metres. Prové del Barroc castellà.

Per poemes èpics i filosòfics.

Es fa a partir de frases sinònimes o antònimes (Psalms, Poesia popular, Proverbis)

(web realitzada durant el segon trimestre de 2005)

# data[].attributes.attachment_link.description
El vers català més comú acaba en paraula plana, per això, a l´hora de mesurar versos, es compta fins a la darrera síl.laba accentuada, sigui aguda, planxa o esdrúixola. I les paraules esdrúixoles compten sovint com a paraula plana.

# data[].attributes.headline
Icària Literària. Bloc de literatura de Josep Aparicio 

# data[].attributes.subject
Icària Literària. Bloc de literatura de Josep Aparicio 

# data[].attributes.attachment_link.description
Blog sobre literatura catalana contemporània i actual

# data[].attributes.headline
Lletra.cat  La Literatura Catalana a Internet.

# data[].attributes.subject
Lletra.cat  La Literatura Catalana a Internet.

# data[].attributes.attachment_link.description
lletrA, l’espai virtual sobre literatura catalana a internet

# data[].attributes.headline
Literatura Catalana Medieval. Presentacions, textos, vídeos i podcasts

# data[].attributes.subject
Literatura Catalana Medieval. Presentacions, textos, vídeos i podcasts

# data[].attributes.headline
Literatura Catalana del Modernisme fins la Postguerra. Apunts, textos i activitats.

# data[].attributes.subject
Literatura Catalana del Modernisme fins la Postguerra. Apunts, textos i activitats.

# data[].attributes.headline
MagPoesia: web que recull poemes d'autors catalans

# data[].attributes.subject
MagPoesia: web que recull poemes d'autors catalans

# data[].attributes.headline
Versions en català de poemes en llengües diferents

# data[].attributes.subject
Versions en català de poemes en llengües diferents

# data[].attributes.headline
Antologia de poesia de 1r de bat en línia

# data[].attributes.subject
Antologia de poesia de 1r de bat en línia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquest bloc pretén ser una eina de difusió i estudi de la poesia feta en català des de l'edat mitjana fins a l'actualitat.

Hi són presents fonamentalment les poesies de lectura prescriptiva de l'etapa Batxillerat.
Des d'aquí podrem conèixer el context històric i el moviment estètic de cada moment, apunts biogràfics sobre els autors i les autores i també el text poètic objecte d'estudi, el qual intentarem enriquir amb diferents recursos multimèdia que la xarxa posa al nostre abast.

Finalment, de mica en mica i sobre d'una selecció de poemes, alumnat de Batxillerat ens faran sentir el plaer de la poesia mitjançant la recitació. Uns i unes rapsodes d'excepció que esperem que ens elevin l'ànima i ens acostin a un corpus poètic de primer ordre dins de les literatures europees.

This entry was posted in 1-INICI on by .

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest bloc pretén ser una eina de difusió i estudi de la poesia feta en català des de l'edat mitjana fins a l'actualitat. Hi són presents fonamentalment les poesies de lectura prescriptiva de l'etapa Batxillerat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'

Creer en el valor de la tecnología es crear más de 500 recursos educativos de distintas áreas de conocimiento para complementar en el aula.

¡Descúbrelos!

¿Quieres hacer uso de los recursos educativos que tenemos preparados para tu alumnado? Únete a EduCaixa y empieza a usarlos en el aula.

# data[].attributes.attachment_link.description
' Creer en el valor de la tecnología es crear más de 500 recursos educativos de distintas áreas de conocimiento para complementar en el aula. ¡Descúbrelos! ¿Quieres hacer uso de los recursos educativos que tenemos preparados para tu alumnado? Únete a EduCaixa y empieza a usarlos en el aula.

# data[].attributes.headline
Literatura antiga: Navegant entre clàssics

# data[].attributes.subject
Literatura antiga: Navegant entre clàssics

# data[].attributes.attachment_link.description
Navegant entre clàssics La Literatura Antiga

# data[].attributes.headline
Tòpics literaris. Bloc de Josep Lluís Martín Masip

# data[].attributes.subject
Tòpics literaris. Bloc de Josep Lluís Martín Masip

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
literari és una idea o un procediment estilístic que, de tant repetir-se, s'ha convertit en una fórmula tipificada usada de manera recurrent pels escriptors. La major part dels tòpics procedeixen de la literatura clàssica, i per això sovint s'identifiquen amb una expressió llatina.

Alguns dels tòpics més freqüents en la tradició literària occidental són: l'exhortació a gaudir del present (carpe diem); el pas implacable del temps (tempus fugit); la vida comparada amb un riu (vita flumen); l'elogi de la vida en contacte amb la natura (beatus ille); l'edat d'or (aurea aetas)...

Hi ha tòpics que sintetitzen l'esperit de tota una època. Per exemple, l'amor entès com un pacte (foedus amoris), que reflecteix la relació de vassallatge feudal, és molt present en la literatura medieval, mentre que els renaixentistes exalcen el valor de la vida present i terrenal a través del tòpic del carpe diem.

Els tòpics consagrats per la tradició constitueixen un conjunt força tancat, ja que es refereixen a qüestions bàsiques de l'existència humana, com ara el pas del temps, la mort o l'amor. Malgrat que són presents en tots els gèneres i totes les èpoques, n'hi ha alguns molt freqüents a la poesia medieval, renaixentista i barroca. Aquests són els més importants:

1.1. LA VIDA I EL PAS DEL TEMPS

La literatura ha expressat, al llarg de la història, les múltiples concepcions de la vida humana i sovint ho ha fet a través de tòpics molt recurrents. La major part d'aquests tòpics transmet una visió de l'existència dominada per la sensació de precarietat que produeix el pas del temps i la perspectiva de la mort.

La metàfora permet expressar de manera plàstica i concisa una determinada idea de la vida; és freqüent comparar-la amb un trajecte o amb una ficció.

VITA FLUMEN, "la vida com un riu" que flueix constantment i que mena fins al mar, que representa la mort.

HOMO VIATOR, "l'home, un caminant"; la vida vista com un viatge, un pelegrinatge que aporta saviesa i experiència.

VITA THEATRUM, "la vida com a teatre", com a representació del paper que ens toca.

El caràcter efímer de la vida i la caducitat dels valors humans són temes presents a totes les literatures, presents i passades, i hi ha nombrosos tòpics que els expressen.

El caràcter efímer de la vida, abocada inevitablement a la mort, la fa absurda i mancada de significat.

La valoració negativa del present comporta una idealització nostàlgica del passat perdut o l'aspiració d'assolir un futur millor.

La vida quotidiana ha estat tractada des de molts punts de vista: per elogiar el valor d'una vida senzilla, criticar el sistema imperant, expressar la lluita contra l'adversitat...

Cada època ha enfocat el tema de la mort segons les creences dominants. Destí cert de la vida humana, la mort pot omplir-la o privar-la de sentit.

L'amor és una font inesgotable de temes i tòpics: de l'erotisme més sensual a l'espiritualitat de l'amor platònic i de la plenitud de la relació a l'amargor de la ruptura, la literatura expressa tota la gamma d'emocions i situacions provocades per l'amor.

La inefabilitat del sentiment amorós fa necessari l'ús de metàfores per expressar-lo.

L'amor concebut com un sentiment espiritual, que transcendeix la sensualitat, és un tema recurrent en la tradició literària d'Occident i es manifesta de diverses maneres: la idealització de la dona estimada, l'amor impossible, l'amor després de la mort...

Altrament, l'amor vist des de la perspectiva humana, des de la sensualitat i la quotidianitat de les relacions amoroses, també ha generat una fecunda tradició.

La literatura recorre totes les etapes de l'amor, des de l'enamorament fins la ruptura o la mort de l'ésser estimat; descriu els sentiments que comporta cada etapa i estableix les diferents maneres de concebre les relacions amoroses.

La natura, com a tema literari, reflecteix la concepció que ha tingut del món cada època i cada autor. Pot ser vist com un lloc acollidor, dotat d'una bellesa harmònica que posa de manifest un ordre diví; o, al contrari, com un indret hostil, que provoca desassossec i d'on l'ésser humà és foragitat.

# data[].attributes.attachment_link.description
literari és una idea o un procediment estilístic que, de tant repetir-se, s'ha convertit en una fórmula tipificada usada de manera recurrent pels escriptors. La major part dels tòpics procedeixen de la literatura clàssica, i per això sovint s'identifiquen amb una expressió llatina.

# data[].attributes.headline
Pàgina d'actualitat cultural, literària i artística

# data[].attributes.subject
Pàgina d'actualitat cultural, literària i artística

# data[].attributes.headline
Viu la poesia: pàgina de poesia amb activitats per a diferents nivells

# data[].attributes.subject
Viu la poesia: pàgina de poesia amb activitats per a diferents nivells

# data[].attributes.attachment_link.description
Selecció de poesia catalana, castellana i universal, amb cercadors per autor, itinerari temàtic o tipus de poesia

# data[].attributes.attachment_link.title
els pets, sisa, antònia font, biel majoral, montllor, d'Efak, llac, brams i una vintena de grups de rock i cançó més