# data[].attributes.body
https://docs.google.com/forms/d/11XHuXebkjNWK8mwtzoRIHVHcpz93X1fw_89hUbaAYfs/edit?usp=drive_web

# data[].attributes.body
Egipto valstybė buvo centralizuota: visa valdžia telkėsi faraono rankose. Valdyti šalį jam padėjo gausybė valdininkų. Svarbiausias iš jų- viziris. Jis informuodavo valdovą apie padėtį šalyje. Iš faraono gautus įsakymus perduodavo aukštiems pareigūnams, o šie žemesniems valdininkams- raštininkams. Gerai apmokyti raštininkai ėjo įvairias pareigas: vieni prižiūrėjo drėkinimo kanalų įrenginius, šventyklų ir piramidžių statybą, kiti teisė žmones, surašinėjo gyventojus, turtą, rinko mokesčius. Kyšą paėmęs valdininkas buvo griežtai baudžiamas: tremiamas į atokią pasienio tvirtovę arba, nupjovus nosį, išvežamas dirbti į vario, aukso kasyklas.
Šventyklas prižiūrėjo faraono patikėtiniai- žyniai. Ilgainiui jie sukaupė didžiulius turtus ir ėmė daryti įtaką šalies valdymui. Egipto istorijoje būta laikotarpių, kai vyriausieji žyniai galia ir įtaka prilygo pačiam faraonui.
Šalį saugojo ir tvarka rūpinosi kariai. Iš pradžių Egipto kariuomenę sudarė į karo tarnybą pašaukti menkai apmokyti ir ginkluoti valstiečiai bei svetimšaliai samdiniai. Maždaug 2  tūkstm. iki Kr. kariuomenę  imta formuoti iš profesionalių, gerai ginkluotų karių: pėstininkų, lankininkų ir kovos vežimų vadeliotojų bei šaulių. Už tarnybą jiems buvo mokama alga, atiduodama dalis karo grobio, narsiausi apdovanojami aukso grandine.

# data[].attributes.body
Istorijos vadovėlis Laikas.
Nuotraukos:
http://damoms.lt/wp-content/uploads/2015/04/Kosmetika.png

# data[].attributes.body
Trukmė: 26:05 min

# data[].attributes.attachment_link.title
Uždraustos istorijos temos. 1. Senovės Egipto paslaptys. 1. Serija. Septynių piramidžių paslaptys

# data[].attributes.attachment_link.description
Kitoks požiūris į istoriją. Labai įdomių dokumentinių filmų serija apie galimą senovės civilizacijų egzistavimą. Lietuviškas vertimas.

# data[].attributes.body
Paprasti žmonės vilkėjo iš storos lininės drobės pasiūtais rūbais. Vaikščiojo basi. Kilmingieji ir turtuoliai rengėsi iš permatomos „karališkosios drobės“ siūtais drabužiais, avėjo sandalus. Archeologų gausiai randamos šukos, veidrodžiai ir kosmetinių dažų indai rodo, jog egiptiečiai rūpinosi išvaizda. Kūną trynė kvapiaisiais augaliniais aliejais. Iš jų ir sodos mišinio gamino muilą. Kvėpinosi iš aromatingų žolių padarytais kvepalais. Ir moterys, ir vyrai nešiojo perukus, kurių nenusiimdavo net naktį, akių vokus dažė iš mineralų pagamintais dažais.
Ypač buvo vertinami auksiniai papuošalai. Nagingi juvelyrai dabino juos brangakmeniais. Vieni papuošalus nešiojo kaip amuletus, kiti- norėdami parodyti savo turtingumą, valdžią.

# data[].attributes.body
Rašytiniai šaltiniai liudija, jog šeimas egiptiečiai kūrė gana anksti: merginos tekėjo dažniausiai dvylikos, o vaikinai vedė 15 metų. Gavusi tėvų pritarimą santuokai pora vyko pas raštininką, kuris surašydavo vyro ir žmonos vardus, turtą. Paskui sutuoktiniai apsilankydavo šventykloje. Čia šeimą globojantiems dievams palikdavo aukų.
Kasdieninius darbus vyrai ir moterys dalijosi. Žmona prižiūrėjo namus, auklėjo vaikus, gamino maistą, siuvo drabužius. Vyras, turėjęs išlaikyti šeimą, visą dieną dirbo laukuose ar dirbtuvėse. Vargingos šeimos galva negalėjo išmaitinti šeimos, todėl žmona padėjo. Vienos moterys kartu su vaikais dirbo laukuose, kitos audė audinius ir pynė demblius, kuriuos keitė į maistą. Kiekviena šeima gaminosi visa, ko reikia pragyvenimui, o trūkstamų daiktų įsigydavo mainais iš kaimynų.
Įstatymams ir vyrai, ir moterys buvo lygūs. Visi galėjo turėti nuosavybę, savarankiškai sudaryti prekybos sandorius, kreiptis į teismą ar liudyti jame.

# data[].attributes.body
Žemės nedirbantys žmonės vertėsi amatais. Vieni gamino baldus, namų ūkio reikmenis, lipdė puodus, siuvo drabužius, kiti užsiėmė auksakalyste. Už darbą amatininkai mainais gaudavo maisto, drabužių, būdavo aprūpinami būstu, darbo įrankiais. Prekyba su užsieniu egiptiečiams neturėjo didelės reikšmės, nes čionykščiai amatininkai prigamindavo dirbinių visai šaliai. Tik trūkstamų žaliavų ir retų prekių faraono įsakymu atgabendavo pirkliai. Medieną prekybiniais laivais plukdė iš Finikijos, prieskonius, dramblio kaulą ir smilkalus- iš paslaptingos Afrikos šalies Punto.

# data[].attributes.body
Egipto gyventojų daugumą sudarė valstiečiai. Vieni turėjo nuosavus ūkius, kiti dirbo stambiems žemvaldžiams. Valstiečiai aprūpino kepėjus kviečiais, aludarius- miežiais, virėjus- mėsa, audėjus- linų pluoštu, o valčių gamintojus ir raštininkus- papirusais. Už dirbamą žemę žmonės pagamintais produktais turėjo mokėti mokesčius valstybei. Jų dydį pagal sklypo plotą, žemės derlingumą, auginamų gyvulių, vaisinių augalų skaičių nustatydavo raštininkai. Neįstengiančius sumokėti mokesčių valstiečius baudė.
Valstiečių išaugintas ir surinktas derlius patekdavo į valstybės sandėlius, įrengtus greta šventyklų. Čia saugomas maistas buvo skirstomas kitiems šalies gyventojams: valdininkams, kariams, piramidžių ir šventyklų statytojams, net našlėms bei našlaičiams.
Valstiečiai, faraono įsakyti, taip pat privalėjo dirbti papildomus darbus. Dažniausiai įrengdavo ir taisydavo drėkinimo kanalus bei užtvankas. Varginančius darbus nutraukdavo tik per dievų garbei rengiamas ar kitas svarbias šventes.

# data[].attributes.body
Vakarais turtingieji sode rengė pobūvius. Kiekvienam svečiui pastatydavo atskirą stalą, kurį tarnai nukraudavo įvairiais skanėstais: sėmenų sviestu ar druska pagardintais jautienos kepsniais, keptomis žąsimis, saldžiomis datulėmis ir figomis, vynu. Pobūvio dalyvius linksmino arfomis, liutniomis ar fleitomis grojantys muzikantai, šokėjos, akrobatai.
Piešiniai ant kapaviečių sienų, archeologų rasti žaislai rodo, kaip laisvalaikį leido turtingų šeimų vaikai. Berniukai mėgo imtynes, bėgimą, šuolius, fechtuotis lazdomis, mergaitės- šokti, žongliruoti sviedinį.