# data[].attributes.headline
הודו - עבודה הוגנת: ניצול ילדים

# data[].attributes.subject
הודו - עבודה הוגנת: ניצול ילדים

# data[].attributes.body
15 שעות ביום ושכר רעב. חיי ילד עובד בהודו
זכייתו של פעיל זכויות הילדים ההודי קאילאש סאת'יארטי בנובל לשלום הפנתה את הזרקור לתופעת הילדים-העובדים במדינה האסייתית: מיליונים עוזבים בכפייה את בתי הספר ועובדים כדי להחזיר חובות של ההורים או לפרנס את משפחותיהם העניות. "רוצה לשחק קריקט, אבל אין לי זמן"
אינדראג'יט סינג ומוניזה נאקבי, APפורסם:  13.10.14 , 23:58
כשוועדת פרס נובל הכריזה ביום שישי שפעיל זכויות הילדים ההודי קאילאש סאת'יארטי זכה בפרס נובל לשלום, נער בן 13 רץ בין שולחנות בבית קפה קטן במזרח הודו והגיש ללקוחות כוסות תה בחלב. לפי החוק במדינה, ראג'ה מאנג'י לא אמור לעבוד בכלל. אולם, כמו מיליוני ילדים אחרים ברחבי הודו, הוא אולץ לעזוב את בית הספר כדי לסייע בכלכלת משפחתו הענייה.

על רקע הצמיחה הכלכלית המהירה, עבודת ילדים נותרה תופעה רווחת בהודו עם מספר מוערך של 13 מיליון ילדים עובדים, ונמשך הזלזול בחוקי המדינה שאמורים לשמור על הילדים בתוך מסגרות לימודים ומחוץ לשוק העבודה.

ראג'ה עזב את בית הספר בכיתה ב' כשהועבר על ידי משפחתו לבעל חנות לממכר תה בעיר פטנה במזרח הודו כדי לשלם את חובו של אביו, 5,000 רופי הודי (80 דולר). הכסף שלווה האב נועד לטיפול ברעייתו החולה.
הנער ההודי לא יודע מה זה פרס נובל, ואין לו מושג מתי יוחזר החוב של אביו ואז יתאפשר לו לשוב לכפרו.
ילדים ברחבי הודו - הצעירים שבהם בני חמש או שש - מוצאים עצמם בסוגים שונים של עבודות במקום לעשות דברים שילדים בגילם עושים כמו לשחק וללמוד. רבים מהם, כמו ראג'ה, עובדים בכפייה עבור המעסיקים שלהם בתמורה להחזרת חוב או הלוואה. הם גם לא יכולים לעזוב את עבודתם כל זמן שהחוב לא משולם, ובמקרים רבים זה יכול להימשך לנצח. אחרים, כמו סראבאני דאס בת ה-13, זקוקים לכסף כדי להביא מזון לבית משפחותיהם העניות.

# data[].attributes.headline
הודו - עבודה הוגנת

# data[].attributes.subject
הודו - עבודה הוגנת

# data[].attributes.headline
הרעב בעולם: בצורת קשה בסומליה

# data[].attributes.subject
הרעב בעולם: בצורת קשה בסומליה

# data[].attributes.body
אסון לאומי רעב חמור בסומליה: 110 בני אדם מתו בתוך 48 שעות. ראש הממשלה, חסן עלי חאירה, הודיע כי הבצורת הקשה במדינה הביאה לאסון לאומי | הבצורת בסומליה החלה אחרי שאתיופיה הסיטה את מסלולו של הנהר שמספק מים ל-80% מאוכלוסיית המדינה | כ-363 אלף ילדים נמצאים במצב של תת תזונהמאת אוריאל לוי עדכון אחרון: 05.03.2017,

האו"ם מעריך כי כחמישה מיליון אזרחים סומלים נזקקים לסיוע הומניטרי וקיים חשש להתפרצות של מגפת רעב כללית במדינה. חיירה, שנכנס לתפקידו בשבוע שעבר, נפגש עם הוועידה הלאומית לענייני בצורת.  לאחר הפגישה אמר ראש הממשלה כי 110 בני אדם, מרביתם ילדים וקשישים, מתו מרעב וכתוצאה ממחלות שנגרמו כתוצאה מהרעב, תוך 48 שעות באזור העיירה באידו שבמחוז ביי, בדרום-מערב המדינה. עוד אמר כי "ממשלת סומליה תעשה ככל שתוכל, וקוראת לכל הסומלים לסייע, על מנת להציל סומלים הגוועים ברעב".

במרץ 2016, דווח כי ממשלת אתיופיה מטה את זרימתו של נהר השָאבֶּלֵה באמצעות סכר, על מנת להשתמש במימיו לצרכי חקלאות, מה שפגע אנושות בסומליה. נהר השָאבֶלֵה הוא עורק מים ראשי למרכז סומליה, ועל פי הממשלה כ-80% מאוכלוסיית המדינה תלויה במימיו. מיד לאחר הכרזת ממשלת אתיופיה על פרויקט הסכרים החדש, מחתה סומליה והזהירה כי הדבר עשוי לגרום לרעב המוני.

כ-363 אלף ילדים סומלים נמצאים במצב של תת תזונה ו"נזקקים לטיפול דחוף, וסיוע תזונתי, ביניהם 71,000 הסובלים מתת תזונה חמורה", כך הזהירה הסוכנות האמריקנית הבינלאומית להתרעות רעב.

# data[].attributes.location_name
מוגדישו, סומליה

# data[].attributes.headline
מוגדישו, סומליה: הרעב בעולם

# data[].attributes.subject
מוגדישו, סומליה: הרעב בעולם

# data[].attributes.location_name
האוקיינוס ההודי

# data[].attributes.headline
האוקיינוס ההודי-החיים מתחת למים - "מוצאים את נמו"

# data[].attributes.subject
האוקיינוס ההודי-החיים מתחת למים - "מוצאים את נמו"

# data[].attributes.body
הסרט "מוצאים את נמו" העמיד את דגי הליצן במרכז הבמה, אך גם הביא לפגיעה קשה באוכלוסיות הטבעיות שלהם. האם סרט ההמשך יפגע קשות במין נוסף?

בעקבות לקחים מסרטים קודמים, מומחים העוסקים בשימור בעלי חיים מזהירים מעלייה חדה בביקוש לדגים בני מינה של דורי, נתחן כחול (Blue tang או בשמם המדעי Paracanthurus hepatus). הביקוש הזה עלול להיות הרסני לאוכלוסיית הדגים.

עלייה בביקוש לבעלי חיים המופיעים בסרטים אינה תופעה חדשה. ב-1961, בעקבות הצלחת הסרט המצויר "על כלבים וגנבים" (101 דלמטים), ביקשו ילדים רבים מהוריהם כלבלב "כמו בסרט", והדלמטים נהיו הגזע המבוקש ביותר בארה"ב. כלבים דלמטים אמנם אינם חיות בר, אבל גם לביקוש הזה היו תוצאות לא רצויות. כדי לספק את הביקוש התרבתה ההרבעה הבלתי-מבוקרת של הכלבים הללו, שהובילה למחלות גנטיות אצל הצאצאים. כמו כן, רבים מהבעלים הטריים גילו עד מהרה שדלמטים אינם מתאימים לכל בית – מדובר בגזע נמרץ מאוד שזקוק לטיולים תכופים, ובדירה קטנה הכלבים הללו עלולים להיות עצבניים ואפילו תוקפניים. עד התמלאו הכלביות בגורי דלמטים נטושים, תופעה שחזרה על עצמה גם ב-1996 עם צאת הגרסה המצולמת – "101 כלבים וגנבים".

כש"מוצאים את נמו" יצא לאקרנים ב-2003, זינק הביקוש לדגי ליצן (Amphpirion ocellaris, המכונים בעברית גם דגי שושנון), המין של נמו, בכ-40 אחוז לפי כמה מההערכות. גם כאן, הורים שנענו לבקשת ילדיהם לקנות להם את הדג החמוד שראו בקולנוע נוכחו עד מהרה לגלות שדג ליצן אינו דג זהב ושהתנאים הדרושים לו למחיה יקרים למדי: מי מלח בריכוז מתאים, טמפרטורה מבוקרת, מזון מיוחד ועוד. רבים מהדגים שנקנו בהתלהבות לאחר הסרט מתו בתוך זמן קצר בשל טיפול לקוי ותנאי גידול לא מתאימים.

נושא בעייתי נוסף הוא מקור הדגים האלה. אף שאפשר להרבות דגי ליצן בשבי, רוב הדגים שנמכרים לצרכן – יותר ממיליון דגים בשנה – נאספים מהים, דבר שפוגע מאוד באוכלוסייה הטבעית שלהם. פרופ' קארן דה-סילבה (da Silva) מאוניברסיטת דרום אוסטרליה, אחת המייסדים של קרן השימור "להציל את נמו", סיפרה לעיתון וושינגטון פוסט שאוכלוסיות מקומיות בפיליפינים, בסרי לנקה ובכמה אזורים בתאילנד נכחדו בעקבות דיג-יתר.

.

# data[].attributes.headline
ערים מקיימות- מרילנד , ארה"ב

# data[].attributes.subject
ערים מקיימות- מרילנד , ארה"ב

# data[].attributes.body
מקרה מוזר של הזנחת ילדים עלה לאחרונה לכותרות בארה"ב: שני ילדים ממדינת מרילנד במזרח ארה"ב, רפי ודבורה מיטיב, בני 10 ו-6, נמצאו מטיילים ברחוב. , לאחר שהמשטרה הוזעקה לאסוף את הילדים שחזרו בעצמם מהפארק העירוני, פתחו שירותי הרווחה בחקירה נגד הוריהם.

ההורים, מצדם, הצהירו כי אין זו הזנחה אלא גישה: הם מאמינים ב-Free Range, לפיה ילדים צריכים להסתדר בעצמם בעיר ללא השגחה. "שום דבר שעשינו לא היה אמור להוביל חקירה נגדנו", אמרה האם לעיתון "וושינגטון פוסט".

לאן נעלמה העצמאות של הילדים? איך הגיעה ארה"ב למצב שבו הורים שנותנים לילדים ללכת לבד בפארק מואשמים בהזנחה? מה המחיר של האובדן הזה? ומה אפשר לעשות כדי להשיב לילדים לפחות חלק מהיכולת לשוטט ברחוב?

מה אפשר לעשות? לתכנן עיר שתהיה ידידותית ילדים
יוניס"ף, זרוע האו"ם לקידום זכויות ילדים, ייסדה כבר ב-1996 תוכנית לשיפור מצב ילדים ובני נוער החיים בערים, מתוך הכרה בכך שחלק גדל והולך של האוכלוסיה מתגורר בערים (בישראל 90% מהילדים), ובכך שילדים הם קבוצה מוחלשת הזקוקה להגנה ולטיפוח.

הנחת המוצא של האו"ם היא שמצב הילדים בעיר הוא אינדיקטור למצבה בכלל - אם מצב הילדים טוב, זה סימן לממשל תקין ולחברה בריאה, ויש לאו"ם הגדרות מדויקות לעיר ידידותית לילדים (ראו רשימה מפורטת בעמוד הבא). בארץ, למשל, חולון משווקת את עצמה כעיר ידידותית לילדים. היא מציעה הרבה מבחינה תרבותית אבל השטחים הציבוריים בה אינם מקלים על ילדים להיות עצמאיים.

ב-1,000 ערים בעולם משתתפות כיום בתוכנית האו"ם, כל אחת בהתאם לצרכיה. כך, בטורקיה למשל רוצים שהילדים לא ייאלצו לעבוד ויוכלו ללמוד, בערים בהודו מנסים להגן בעיקר על הבנות, ובארה"ב ובאירופה מנסים לצמצם אי שוויון.
"המרחב הציבורי מאוד לא מותאם לילדים. רוב המרחבים הציבוריים בישראל לצערי מותאמים בכלל למכוניות, אם כי יש קצת שינוי תפיסתי, אך עדיין רוב השכונות החדשות נבנות כדי שאפשר יהיה לנוע בהן בנוחות במכוניות הפרטיות, ובאזורים ישנים, יש מקומות שבהם אי אפשר לעבור עם עגלת ילדים. "המרחב הציבורי הוא לא רק התחבורה. השילוט הוא אף פעם לא בגובה של ילד.

התמונה צולמה: יוצר: JOSH EDELSON‏ | קרדיט: AFP via Getty Images

# data[].attributes.location_name
מרילנד, ארצות הברית

# data[].attributes.headline
מרילנד, ארצות הברית

# data[].attributes.subject
מרילנד, ארצות הברית

# data[].attributes.headline
החיים על פני האדמה: שבטי האמזונס מוכנים למלחמה

# data[].attributes.subject
החיים על פני האדמה: שבטי האמזונס מוכנים למלחמה

# data[].attributes.body
הם חיים כמו בגן חיות
בברזיל חיים כ-850 אלף ילידים והם משתייכים לכ-300 שבטים. שמורות הטבע הגדולות שלהם מהוות 13% משטח המדינה, וכבר שנים ארוכות מתנהלים עימותים בינם לבין פולשים מבחוץ שרוצים לנצל את משאבי הטבע בהן.

הנשיא החדש בולסונרו מדאיג את השבטים משום שהרבה לתקוף את מה שהוא רואה כהגנה מוגזמת של המדינה עליהם: הוא השווה את הילידים בשמורות הטבע לחיות הגדלות בגני חיות, והעלה את האפשרות שמוטב כי יייטמעו בחברה הכללית וייהנו מנתח ברווחים שעשויה להניב פתיחת אדמותיהם לתעשייה חקלאית, לחטיבת עצים ולכרייה. את דברי-הנגד דחה בטענה שמדובר במכשול לתעשייה החקלאית, שאנשיה נמנים עם תומכיו המובילים.

"אם אהפוך לנשיא לא יהיה סנטימטר רבוע אחד של אדמה שיהיה מיועד לילידים", הבטיח בולסונרו ב-2017 באירוע שנערך בחווה במדינת המחוז מאטו גרוסו במסגרת קמפיין הבחירות שלו. פעילים למען הילידים אומרים שהרטוריקה הזו שלו מעמידה את חיי הילידים בסכנה. "הנאומים שלו בקמפיין נתנו רישיון לפלוש לאדמות של ילידים", אומרת איבניידה בנדיירה, העומדת בראש ארגון הפועל למען ההגנה על הסביבה והילידים.

# data[].attributes.location_name
אמזונס, ברזיל

# data[].attributes.headline
אמזונס, ברזיל

# data[].attributes.subject
אמזונס, ברזיל

# data[].attributes.location_name
באר שבע, ישראל

# data[].attributes.headline
באר שבע, ישראל

# data[].attributes.subject
באר שבע, ישראל

# data[].attributes.body
נועה, בת 11 מבאר שבע

אני ילדה ענייה

"שלוש שנים לא ראיתי טוב. המורה כעסה עליי שאני לא רושמת מהלוח, אז חברה היתה מעתיקה לי למחברת. זה מה שהיא עשתה בשבילי עד שקיבלתי את המשקפיים. כמה כאב לי הראש לפני זה, הייתי מגיעה למועדונית עם כאב ראש נוראי ובוכה. לא הצלחתי לעשות כלום מרוב כאב". כל ילד שלישי בישראל עני. זה הסיפור של נועה, בת 11, מבאר שבע

יאנה פבזנר-בשן |

מגזין mako

"אני מודעת למצב שלנו, אין לנו כסף, אבל אני לא יודעת איך נקלענו אליו. אני משתדלת שלא לחשוב על זה יותר מדי ולחשוב יותר על העתיד, כי העתיד פתוח בפני. אבל אני מרגישה שאני סוג של מסכנה, ככה גורמים לי להרגיש בבית ספר, למשל. צוחקים עליי שאני ענייה, שהנעליים שלי ישנות, שהבגדים שלי ישנים, שאני קונה אותם בפח. אבל אני מרגישה שיש לי כל מה שאני צריכה, כי לא מעניין אותי לקנות בגדים כל הזמן. הכי חשוב זה המשפחה שלך וחום ואהבה ואת כל אלה יש לי".המלצות נוספות

"יום אחד חזרתי מהמועדונית ואמא אמרה שאני צריכה לאסוף את הדברים שלי כי עוברים לגור באוהל. נגמר לנו הכסף ואנחנו לא יכולים לשלם לבעל הדירה. התחלתי לבכות. אמרתי לעצמי, אני מכירה ילדים שחיים באוהלים, אבל איך זה יכול להיות שזאת אני פתאום? הרי יש לי אמא ויש לי משפחה. זה היה מאוד לא נעים, כל הזמן הגיעו אנשים טובים, הביאו לנו אוכל ודברים, אבל בבית הספר צחקו עליי, לא שאכפת לי, אבל זה מעליב. אמרתי להם 'אלה הם החיים שלי עכשיו, תתרגלו'.

"קורה שאין לנו מה לאכול ואני רעבה. אבל אין מה לעשות. לא מזמן היה בוקר שלא היה כלום, רק שתי פרוסות לחם. אמא אמרה לי לקחת אחת ואת השנייה היא נתנה לאחי. אבל זה נראה לי לא מספיק בשבילו. הוא קטן וצריך לגדול. אנחנו לומדים באותו בית ספר אז בהפסקה נתתי לו את הפרוסה שלי.

# data[].attributes.body
"שמי אמאן, אני עומדת לספר את הסיפור שלי לכל העולם..."
כך פותחת אמאן את סיפורה המרגש, שראשיתו באותה תקופה שבה "היה מלך שהנהיג את כל האזור..."
באותם ימים שבהם התנהלה מלחמה גדולה בין שבטים "והשבט של סבתא שלי הפסיד במלחמה..."
אמאן הוא סיפור אינטימי, כובש וגלוי לב על מאבקה של נערה סומלית על כבודה, על אמונותיה – על חייה. סיפור של מצוקה כואבת ושל נחישות מדהימה לנוכח דיכוי חברתי קשה ואלים.
זהו סיפורו של עם רחוק שנוהגיו ומנהגיו זרים, מוזרים ולעתים לא מובנים לבני המערב.
זוהי גם אגדה עממית יפהפייה, מלוטשת בברק הדרמטי המאפיין את אמנות הסיפור שבעל פה; תרגום עשיר וססגוני להפליא של "החיים כפי שהיו" ל"חיים כפי שסופרו".
סיפורה המרתק של אמאן הוא סיפורה של נערה סומלית שגדלה בחברה שבה האזרחית הפגיעה ביותר היא הילדה, הנערה, האשה. זהו סיפורה של ילדה שחרף התנגדות אמה עברה ניתוח מילה כמנהג המקום.
נערה שנישאה לגבר בחברה שבה "הגברים סקרו אותך כאילו את בעל חיים שהם מתכוונים לקנות. הם בדקו את השיניים שלך, את השיער שלך ואז היו אומרים לך להסתובב כדי שיוכלו לראות את כל גופך..."
אשה שברחה מבית בעלה ועל כן נחשבה למכשפה המביאה מזל רע, נודתה וכונתה בפי כול "שרמוטו" – זונה.
אמאן אכן הפכה לזונה, מנווטת את חייה בין גברים שבזים לה, אבל דואגים למחסורה, אך דווקא כך גילתה את אישיותה, את זהותה ואת עצמאותה.

# data[].attributes.body
מלאלה יוספזיי היא הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לשלום. הפרס הוענק לה בשנת 2014, בהיותה בת שבע-עשרה17. היא קיבלה את הפרס במשותף עם קיילאש סטיארתי,  פעיל זכויות אדם הודי שפועל זה מעל שלושים שנה לשחרור ילדים מעבדות ומניצול. בנימוקי השופטים להענקת הפרס נאמר כי הפרס ניתן לשניים: "על מאבקם נגד דיכוי של ילדים ובני נוער ועל פעילותם למען זכותם של כל הילדים לחינוך".

מלאלה נולדה ב-1997 באזור עמק סוואט שבצפון-מערב פקיסטן. ב-2009, החלה מלאלה בכתיבת בלוג אנונימי עבור ה-BBC, ובו ביטאה את דעותיה ושיתפה את קוראיה בחייה בצל איום ההשתלטות של הטליבן על העמק (טליבן – ארגון פוליטי-צבאי מוסלמי שהשתלט על חלקים נרחבים באזור ההררי של פקיסטן ומקיים שם שלטון גרילה אסלאמיסטי נוקשה). כאשר האיום היה למציאות, והטליבן השתלט על האזור, נאסר על התושבים לצפות בטלוויזיה ולהאזין למוזיקה, והוגבלה זכותן של הנשים לחינוך.

ב-2011, קיבלה מלאלה את פרס השלום הלאומי לצעירים מממשלת פקיסטן והוגשה כמועמדת לפרס השלום הבינלאומי לצעירים. בעקבות החשיפה התקשורתית הגוברת שזכתה לה ובעקבות הביקורת החריפה שהשמיעה על מדיניות הטליבן, החליטה הנהגת הטליבן שהיא בת מוות.

באוקטובר 2012, עלה חמוש רעול פנים על האוטובוס שהסיע תלמידים לבית הספר וירה במלאלה כדור. הכדור חדר לראשה דרך כתפה וצווארה. שתיים מחברותיה נפצעו גם הן. מלאלה הועברה לבית חולים במצב קריטי וטופלה בהמשך בבית חולים באנגליה. היא שוחררה מבית החולים ב-2013 ועברה עם משפחתה להתגורר באנגליה.

ניסיון ההתנקשות במלאלה עורר זעם רב וגינוי בכל רחבי העולם. מעל לשני מיליון איש חתמו על אמנה הקוראת למימוש הזכות לקבלת חינוך, ובכך סייעו לעורר מודעות למצוקה של מיליוני ילדים בעולם שזכות זו נמנעת מהם. מלאלה הייתהלשגרירה עולמית של ילדות ונערות שאינן זוכות לחינוך מסיבות חברתיות, כלכליות ופוליטיות. היא הקימה את "קרן מלאלה" במטרה לעורר מודעות לכך שחינוך לילדות ולנערות הוא בעל חשיבות מכרעת לחברה ולכלכלה, ובמטרה להעצים את הנערות כדי שישמיעו את קולן ושידרשו שינוי.