# data[].attributes.body
Després de la lectura compartida que hem fet d'aquests dos estàsims finals de l'obra (i encara amb la pell de gallina), la proposta és que ara cadascú creï la seva Medea. I, aquesta vegada, us deixo llibertat total perquè cadascú trobi la seva manera de representar tot el que hem anat parlant sobre aquest gran personatge.

# data[].attributes.body
En aquest episodi, després de la vostra lectura, farem entre tots un esquema que completarà aquell amb el que vam començar tot plegat: la teoria de la catarsi d'Aristòtil.

# data[].attributes.body
Fixa't que en aquest episodi vivim un canvi radical de Medea. Què passa? Què vol aconseguir Medea i què fa per aconseguir-ho?

# data[].attributes.body
Busca informació a la xarxa. Què és el síndrome de Medea? Quines característiques té? Provem de posar-nos a la pell dels fills o filles. Explica en un comentari quines característiques té aquest síndrome.

# data[].attributes.body
Busca almenys una notícia on puguis identificar el síndrome de Medea. Retalla-la i, en un collage, expressa tots els diferents elements del síndrome de Medea que puguis identificar-hi.

# data[].attributes.body
Línia de Creont (tota la conversa entre Medea i Egeu): què aconsegueix Medea d'Egeu respecte a aquesta línia d'acció? Quines dots fa servir Medea per aconseguir-ho?
Línia de Jàson (llarg parlament de Medea): com avança aquesta línia? què decideix Medea i per què?

# data[].attributes.body
Qui sent compassió en aquest episodi? És interessada? Què aconsegueixen a canvi?

# data[].attributes.body
I nosaltres, lectors o espectadors, per qui sentim compassió en aquest episodi?

# data[].attributes.body
Quan Medea ha aconseguit el que volia d'Egeu, parla d'esperança. Ens sorprèn que és una esperança amb dues cares. Prova d'explicar-ho.

# data[].attributes.body
En la darrera conversa amb corifeu, com justifica Medea la seva gran última decisió? Què li contesta el cor? Creus que les paraules del corifeu arriben a Medea en aquests moments? Per què?

# data[].attributes.body
"Que ningú no em consideri poca cosa, dèbil o indolent, ans de caràcter ben diferent, dura envers els meus enemics i, per als meus amics, benèvola: la vida de persones així és la més gloriosa."

# data[].attributes.body
1. Diu Sant Tomàs d'Aquino que la compassió és una forma de tristesa que s'explica per amor als altres. I el cor, al final de l'estàsim, ens parla de la necessitat d' "obrir el nostre cor pur". Prova d'explicar la relació que hi ha entre la compassió i l'amor.
2. Després, mira d'explicar la següent afirmació de Kant sobre la compassió: "una certa dolçor de l'ànima que passa fàcilment a un càlid sentit de la pietat és una cosa bella i estimable, perquè revela una certa participació en els afers d'altres persones, però aquest sentiment de bon caràcter és feble i cec."
3. I, per últim, anem a Nietzsche. Segons ell, l'home fort no ha de tenir compassió, sinó que la compassió és símptoma de debilitat, és un fals amor. I és que no estimem la persona, sinó que sentim aquest fals amor per una situació que no volem per a nosaltres. L'amor autèntic és l'admiració cap al fort. Hi estàs d'acord?

# data[].attributes.body
Tot l'episodi és un gran "agon" (en grec, disputa) entre Medea i Jàson, amb alguna breu intervenció del corifeu. Diguem que és, per fi, el moment en què es troben els dos personatges i parlen. L'acció, per tant, sembla que s'atura, malgrat Eurípides ens uneix el que passa aquí amb l'episodi anterior a l'inici i al final de l'episodi. A l'inici, a través de l'acusació de Jàson a Medea. Quina és? Al final, amb una referència de Medea al que passarà a continuació. Quina?

# data[].attributes.body
Defineix Jàson com a personatge a partir del que en diu Medea a l'inici del seu gran parlament i al final.

# data[].attributes.body
Com justifica Jàson tot el que ha fet Medea per ell? Fixa't que li diu que, amb la seva relació, Medea ha guanyat dos valors. Quins són? Són importants per als grecs? I, finalment, com es justifica a ell mateix?

# data[].attributes.body
En canvi, Medea planteja una altra causa dels fets de Jàson al voltant d'un valor molt important per als grecs. Quin és?

# data[].attributes.body
"No és audàcia ni valentia això de mirar els amics a la cara havent-los fet mal sinó una desvergonya més gran que tots els vicis dels homes."

# data[].attributes.body
A quin sentiment va lligada la compassió en aquest episodi? Com es manifesta?

# data[].attributes.body
El cor parla a Medea: "Vius en una terra estrangera, sense marit, el matrimoni arruïnat, miserable i, exiliada, marxes sense cap honor." Desgraciadament vivim en una societat on l'exili està molt present. T'has sentit alguna vegada estranger o estrangera? Quan? Per què?
Cerqueu a la xarxa testimonis de refugiats i refugiades que hagin arribat a casa nostra des de diversos orígens (no oblideu citar la font) . Per què han marxat de casa seva? I tu, faries el mateix?

# data[].attributes.body
L'acció en aquest episodi està marcada per l'anunci de Creont. Explica què anuncia Creont, què fa Medea al respecte i què aconsegueix finalment.

# data[].attributes.body
Medea fa un gran discurs sobre la condició de la dona. Quins motius dona Medea per dir que la dona és desgraciada?

# data[].attributes.body
Creont critica a Medea pel fet de ser sàvia. I ella el contesta fent una anàlisi social molt interessant. Pots mirar d'explicar-ho?

# data[].attributes.body
Aquest primer gran discurs de Medea acaba amb un crescendo que ens fa passar de la compassió a la POR. Per què? De què parla?

# data[].attributes.body
Qui té por?

# data[].attributes.body
Quina decisió pren Medea?

# data[].attributes.body
La Medea del segon gran discurs és molt diferent a la Medea del primer. Quina imatge et transmet? Ara fixa't en els dos darrers paràgrafs. Medea s'ubica en l'inframón, on diu que té la seva llar. Prova d'indicar les paraules més importants que defineixen el seu relat. Creus que hi ha ironia en la darrera frase o no?

# data[].attributes.body
"Qualsevol odia intensament els altres àdhuc sense rebre cap mal, abans de conèixer amb certesa els sentiments d'altri. ¡I cal que l'estranger s'avingui de ple amb la ciutat!"

# data[].attributes.body
Recordeu que la tragèdia grega ens parla de conflictes humans universals. I ja en tenim un: la traïció. Busca al diccionari "traïció" i, a partir de la informació que trobeu, entre tots i totes creeu una definició el més ampla possible que convenci a tothom.
En l'obra que ens ocupa, en concret, la traïció es produeix en el terreny de la parella. Un cop vistos els plantejaments de Medea, creieu que en la nostra societat la traïció i la fidelitat tenen el mateix valor que en l'obra d'Eurípides? Si no és així, en què ens diferenciem? Expliqueu-vos i... endavant el debat!

# data[].attributes.attachment_caption
"Lady Hamilton com a Medea". George Romney. 1786

# data[].attributes.body
Hesíode, un poeta grec, deia que Medea tenia "els ulls brillants". Fes un dibuix dels ulls de Medea i prova de relacionar-hi totes les paraules, idees, imatges... que et vinguin al cap sobre el personatge després de la lectura del pàrode. La mirada de Medea d'aquesta pintura de Romney potser t'inspira.

# data[].attributes.body
Fixa't que hi ha dues línies d'acció: la línia de Jàson i la línia de Creont. Explica què passa en cadascuna de les línies.

# data[].attributes.body
Com està Medea? Què ens genera un sentiment de pietat vers la seva situació?

# data[].attributes.body
Qui sent la compassió?

# data[].attributes.body
Quin és el pressentiment? Qui el té?

# data[].attributes.body
Com està Medea? Per què ens fa por?

# data[].attributes.body
Qui ens transmet la por? Qui la sent?

# data[].attributes.body
Quina és la maledicció que llança Medea?

# data[].attributes.body
"Acabes de comprendre que tothom s'estima més a si mateix que al pròxim, quan t'adones que un pare no els vol per culpa d'un altre llit."

# data[].attributes.body
"Pronunciar el mot de la moderació és un guany i servir-se'n dona als mortals els més grans beneficis. L'excès, en canvi, no els atorga cap profit i, quan la divinitat s'irrita contra una família, atreu les pitjors desgràcies."

# data[].attributes.body
Jason i Medea de John William Waterhouse

# data[].attributes.attachment_link.title
John William Waterhouse - Jason and Medea - (MeisterDrucke-681076)

# data[].attributes.body
Medea ens fa por perquè la caracteritza un sentiment. Quin és? Prova d'explicar, a partir del que ja vam treballar amb Vaixells negres i Aquil·les, què provoca.

# data[].attributes.body
"Per mi, el qui és injust i a la vegada hàbil de paraula mereix càstig més gran, perquè tot ufanant-se d'embellir la injustícia amb la seva llengua, s'atreveix a perpetrar qualsevol acció, però no és massa savi."

# data[].attributes.body
Medea és la bàrbara, l'estrangera. L'altra. I, a damunt, dona. Per tot això, sembla que és inferior a Jàson, que és grec, membre de "la civilització". Home. Us proposo un joc a partir d'una obra: Mirror, mirror, de Carrie Mae Weems, de l'any 1987. La trobareu aquí: Mirror, Mirror by Carrie Mae Weems – GEORGINA LOUISE – FINE ART (wordpress.com)
Proveu de fer una obra semblant: una fotografia amb un mirall (i aquesta idea de "l'altra") i un breu text a sota extret de l'obra d'Eurípides.

# data[].attributes.body
Et proposo que facis una dissertació filosòfica sobre la compassió. Una dissertació és un text personal sobre un tema filosòfic que has de resoldre a través d'un text que ha de plantejar una introducció, un cos amb els teus arguments i una conclusió (si necessiteu més detalls, en trobareu aquí: Dissertació | AULA VIRTUAL DE FILOSOFIA (xtec.cat). El tema de la dissertació és: "Hem d'estimar al feble?"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La dissertació és un text personal en el què has d'exposar clarament un problema filosòfic i, en la mesura del possible, l'has de resoldre. Suposa un esforç important de reflexió, on hauràs de mostrar habilitat per conduir i expressar el teu propi pensament.

Es tracta d'un acte filosòfic que requereix aprendre una tècnica, ja que és un gènere particular de composició escrita que segueix unes regles específiques a las què és convenient adequar-se.

La dissertació implica la voluntat de convèncer per mitjà de l'argumentació. Així, només és pensable com un diàleg fonamentat en l'argumentació racional.

En la dissertació es posarà a prova el teu esperit crític i la capacitat de plantejar-te i analitzar-ne nocions i problemes que es derivin d'un tema proposat. En definitiva, es pretén que construeixis una reflexió clara, rigorosa i coherent; no es tracta, en absolut, de reproduir una lliçó apresa.
Parts d'una dissertació:
El model de dissertació més estès consta de tres parts: introducció, desenvolupament i conclusió.
A. INTRODUCCIÓ:
Ha de ser precisa i no gaire extensa i s'hi ha de plantejar el problema, subratllar la seva importància i revelar el que pressuposa. Es tracta d'explicar breument de què anirà el que després es desenvoluparà al següent apartat.No convé avançar la conclusió a la què es vol arribar.Si el tema no està formulat en forma de pregunta, aleshores és pertinent obrir una o diverses qüestions que mostrin el problema o problemes filosòfics que hi són presents. Per exemple, si el tema és Llibertat i alliberació, una de les preguntes que podríem fer és: La llibertat és sempre una alliberació? Amb això, la reflexió s'enfoca de forma més directa.
B. DESENVOLUPAMENT:
En aquesta part es desplega i omple de contingut l'esquema projectat. S'han d'expressar - de forma argumentativa - els coneixements que es tenen sobre la matèria plantejada, sense divagar en qüestions irrellevants.

Si el tema es presenta amb un text d'una obra concreta de l'autor, s'interpretarà aquest fragment considerant el coneixement que es tingui del pensament de tal autor.

No hi ha un pla universal i vàlid per a tots els temes. Són possibles -sempre- diversos tipus d'estratègies. No obstant això, et fem els següents suggeriments orientatius:

a. Quan el tema exigeix afirmar o negar una tesi com la següent: Es pot dir que els éssers humans som lliures?, el pla pot començar exposant la tesi que es rebutja; després, els arguments de la mateixa; i, finalment, refutar aquests arguments i establir la tesi contrària, que és la que es volia defendre. O bé, es pot començar exposant la tesi a defendre amb els seus respectius arguments; després, les objeccions contra aquesta tesi; i, finalment, la refutació d'aquestes objeccions.

b. Quan permet afirmar o negar una tesi, però també una postura intermitja: una síntesi, aleshores es pot plantejar una estratègia dialèctica. Per exemple, davant la qüestió: Es pot dir que la cultura és la que fa l'ésser humà?, la resposta pot defendre que la cultura és la que fa l'ésser humà o que l'ésser humà és el que fa la cultura, però també ambdues alhora. El pla dialèctic consta de tres parts: la primera, la representació i defensa d'una tesi; la segona, l'exposició i el suport de l'antítesi; i la tercera, la síntesi. Aquest procediment implica que la tesi i l'antítesi no són realment contradictòries, sinó que són compatibles.

c. Quan es tracta de l'anàlisi d'una noció o concepte, com per exemple: Què és la veritat?, aleshores el pla serà analític: primer la noció es descompondrà en els elements que la integrin i es donarà la seva definició; segon, s'estudiaran aquells conceptes que se'n deriven immediatament; i tercer, es desenvoluparan els problemes que genera: les seves interpretacions, la seva importància i el seu valor, etc.

d. Quan planteja la relació que existeix entre dos o més conceptes, per exemple: Opinió, creença i saber, convé fer primer l'anàlisi de cada un dels conceptes plantejant des del principi la relació entre ells; i, després, exposar els arguments que defensen la relació proposada, deixant clar si són conceptes que entren en contradicció, si es pressuposen, si es redueixen els uns als altres, etc.
C. CONCLUSIÓ:
És on es tanca el tema resumint breument el desenvolupament i formulant la solució o destacant amb claredat les conseqüències que es deriven del que s'ha dit.

Si hem plantejat preguntes en la introducció, serà el moment de respondre-les de forma clara i precisa. Ara bé, si no considerem tancat l'assumpte, fóra bo formular alguna pregunta nova que mostrés el camí adequat per continuar la reflexió.

La conclusió pot incloure opinions personals, sempre i quan s'argumentin, i, també, recursos literaris que impactin positivament al lector.
Exemple:
Títol: Relació entre el llenguatge i la cultura.

El desenvolupament cultural és també un desenvolupament lingüístic. Un ritme de canvi ràpid i acumulatiu de les tradicions implica un avenç en la quantitat d'informació socialment adquirida, emmagatzemada, recuperada i compartida. (...) El llenguatge humà és el mitjà a través del qual els records sobreviuen els individus i les generacions. Però no és un simple mitjà: és també una força instrumental activa en la creació de l'activitat social cada cop més complexa que l'evolució cultural imposa a la vida quotidiana. La competència lingüística fa possible que es formulin regles per actuar de la forma adequada en situacions llunyanes en l'espai i en el temps. Sense haver vist mai una formiga del gènere Dorilus o un dels seus nius, qualsevol humà normal, no excessivament intel·ligent, a diferència dels ximpanzés més intel·ligents, pot ensenyar a d'altres com caçar termites. La pràctica seguirà essent necessària (i sempre millorarà els resultats), però la capacitat de formular regles verbals per caçar formigues o termites permet que individus diferents reprodueixin aquestes activitats a través de les generacions. La vida social dels humans es compon en bona mesura (encara que no exclusivament) de pensaments i conductes coordinats i governats per aquestes regles. Quan les persones inventen noves normes d'activitat social, inventen les regles corresponents per adaptar les noves pràctiques i les emmagatzemen en els seus cervells (a diferència de les instruccions d'innovació biològica, que s'emmagatzemen als gens).(...) A mida que els nostres avantpassats començaren a dependre més i més de la fabricació i utilització d'eines, i de les tradicions culturals, el seu repertori genètic de grunys, ganyotes i enrabiades no devia ser suficient per expressar la gamma creixent de peticions que havien de realitzar. Els gestos i sons d'invenció cultural degueren augmentar proporcionalment. Els experiments realitzats amb simis ensinistrats ens indiquen que l'australopitecus afarensis podia haver posseït un repertori d'entre 100 i 200 gestos o sons socialment adquirits que usaria per realitzar peticions senzilles als altres. No es tractava d'una llengua tal i com nosaltres la coneixem, però constituïa amb seguretat el punt de partida del qual podia haver evolucionat la llengua tal i com nosaltres la coneixem. (Escrit per Josep M. Altés, professor de filosofia de l'IES. Jaume Almera, de Vilassar de Dalt)

# data[].attributes.attachment_link.description
Presentació: La dissertació és un text personal en el què has d’exposar clarament un problema filosòfic i, en la mesura del possible, l’has de resoldre. Suposa un esforç important de reflexió...

# data[].attributes.body
Al llarg de l'episodi, apareixen dos presagis del que s'esdevindrà. Pots localitzar-los?

# data[].attributes.body
"La dona és feble per naturalesa i propensa als plors". Quin tipus de societat pot assumir sense problemes afirmacions com aquesta?

# data[].attributes.body
Medea al teatre amb Emma Vilarasau