# data[].attributes.body
בסוף, כשהירח זורח בשמי הלילה כמו כתר זהב, לורד רנדל ניצב על סף ממלכתו עם מבט עז וניצוץ שובה עיניים בעיניו. בגופו פעם קרוע מהרעל, זרם כעת דם חדש של חיים ואומץ, וכל צעדיו הותירו אחריהם שובל של אור מרתק. הרעל, שהיה עדות לפציעה ולניצחון של כוחות אפלים, הפך למזכרת – הזמנה להפוך את הכאב לאש בוערת המניעה לשינוי. בזעקת תקווה, קולה של רוחו חדרה לכל פינה, והשיבה את האמון בכך שהאהבה והאומץ יכולים להפוך את החשכה לברק של התחלה חדשה. לורד רנדל לא רק שרד – הוא הפך לאגדה חיה, סמל לאומץ שמעורר השראה בכל לב שנחשף לסיפורו

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
בסוף, כשהירח זורח בשמי הלילה כמו כתר זהב, לורד רנדל ניצב על סף ממלכתו עם מבט עז וניצוץ שובה עיניים בעיניו. בגופו פעם קרוע מהרעל, זרם כעת דם חדש של חיים ואומץ, וכל צעדיו הותירו אחריהם שובל של אור מרתק. הרעל, שהיה עדות לפציעה ולניצחון של כוחות אפלים, הפך למזכרת – הזמנה להפוך את הכאב לאש בוערת המניעה לשינוי. בזעקת תקווה, קולה של רוחו חדרה לכל פינה, והשיבה את האמון בכך שהאהבה והאומץ יכולים להפוך את החשכה לברק של התחלה חדשה. לורד רנדל לא רק שרד – הוא הפך לאגדה חיה, סמל לאומץ שמעורר השראה בכל לב שנחשף לסיפורו

# data[].attributes.body
חמדת ליבי הרגה את כלביי מנסה היא להרוג גם אותי עם חרבה החדה נאלצתי להרגה עשי לי המשכב רוצה אני לנוח עכשיו

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
אביר נלחם באבירה

# data[].attributes.body
“איך אתה מרגיש, בני, למה כך אתה נחלש?”

לורד רנדל עונה, “רעל ששתיתי אל תוך הלב,

אהובתי, היא שהרעילה אותי, ולי אין תקומה.”

האם מרגישה את הייאוש שפורץ מתוך ליבה,

“מה עשית, בני, עם אהובתך? מה קרה לה?”

הוא עונה בצליל חלוש, עיניו מתמלאות בדמעות:

“הלב שלה היה קר כמו החורף השחור,

היא נתנה לי יין — יין מריר, מעורב ברעל,

היא שלחה אותי אל הסוף, נשמתי חלפה

# data[].attributes.body
לורד רנדל שכב על המיטה, חיייו כמעט הולכים ונעצרו. אמו, שבוכה לידו, נזכרה בסיפור על תרופה קדומה שמחזירה את החיים. היא מיהרה אל היער, מצאה את הצמח המרפא, ובישלה אותו לתה.

כשהוא שתה, רנדל פקח את עיניו, הרעל ירד, וחייו שבים אליו. הוא קם לחיים מחדש, והם חגגו את הניצחון על המוות.

# data[].attributes.body
במקום למות, לורד רנדל מתעורר בחדר אפל, מופתע לגלות שהרעל לא עבד עליו. הוא מצליח לברוח דרך החלון ומגיע לכפר סמוך, שם הוא מגלה שאהובתו לא היתה האחראית למזימתה – אלא אחיו, שקיווה לקחת את מקומו כורש המשפחה. עם תחושת נקמה בליבו, לורד רנדל שב לביתו ומגייס את בני הכפר להדיח את אחיו. אך כשהוא ניצב מולו, הוא בוחר בחמלה ומגלה לו את סוד הרעל – על מנת להימנע ממלחמת אחים.

# data[].attributes.headline
יובל נעם ועלמה

# data[].attributes.subject
יובל נעם ועלמה

# data[].attributes.body
לורד רנדל שכב על מיטתו,
פניו חיוורים, עיניו כואבות,
אך מבטו מצא את עיניה,
האישה שעתה עומדת לצידו.

"שאלת אם אני אשוב," הוא אמר,
"לא ידעתי אם אשוב אלייך,
אך מה שקרה לי – קרה בזמני,
והעולם נפרד לשניים."

היא שתקה, כאילו ידעה,
ולא בכתה, רק נשמה שקטה.
"לא תהיי לבד," אמר לה רנדל,
"לא בעוד זמן, ולא בחיים."

היא לקחה את ידו החמה,
ובחיקה את לבו החי,
יחד הם יצאו לעולם אחר,
שם לא היו מלחמות ולא כאב.

הסוף הזה משלב פיוס בין הדמויות, שבו רנדל מגלה שהוא לא לבד בסופו של דבר, והם עוזבים יחד לעולם טוב יותר.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
הנה לורד רנדל שכב על מיטתו, פניו חיוורים, עיניו כואבות, אך מבטו מצא את עיניה, האישה שעתה עומדת לצידו.  "שאלת אם אני אשוב," הוא אמר, "לא ידעתי אם אשוב אלייך, אך מה שקרה לי – קרה בזמני, והעולם נפרד לשניים."  היא שתקה, כאילו ידעה, ולא בכתה, רק נשמה שקטה. "לא תהיי לבד," אמר לה רנדל, "לא בעוד זמן, ולא בחיים."  היא לקחה את ידו החמה, ובחיקה את לבו החי, יחד הם יצאו לעולם אחר, שם לא היו מלחמות ולא כאב.  הסוף הזה משלב פיוס בין הדמויות, שבו רנדל מגלה שהוא לא לבד בסופו של דבר, והם עוזבים יחד לעולם טוב יותר.

# data[].attributes.attachment_caption
כשלורד רנדל הבין כי הורעל, אמו מיהרה לזמן את הרופא החכם של הכפר. הרופא בדק את מצבו, רכן אליו ולחש:“עוד יש לך תקווה, אם רק תשמע לעצת זקן.”באמצעות שיקוי נדיר שהוכן מצמחי יער נסתרים, לורד רנדל חזר לאיתנו, אך ליבו לא נותר שלם. הוא יצא במסע נקמה, רודף אחרי אהובתו הבוגדנית.כשהגיע אליה, היא ישבה בארמון אביה, משוכנעת כי נפטר. אך ברגע שראתה את צלליתו בפתח, פניה החווירו.“מדוע בגדת בי, אהובתי?” שאל בקול מצמרר.היא ניסתה לברוח, אך לורד רנדל לא היה עוד הנער הרך שהיה. הוא הפנה לה עורף ולא חיפש נקמה בדם – במקום זאת, הוא יצא למסע חדש, כזה שבו לא ישוב עוד להפקיד את ליבו בידיים שאינן נאמנות.מאז, כך אומרים הזקנים, רכב אביר חיוור בין הדרכים, מחפש צדק אך לא נקמה, רוחו חופשייה אך ליבו נותר צלקת.

# data[].attributes.body
"אמא שלי, עזרי לי עכשיו, לפני שהצללים לוקחים אותי, אני רואה את האור, החם והקר, אבל ליבי שקט, לא ישוב עוד הביתה."

ובשעת לילה, עם רוח קרה, לורד רנדל נפל, אל האדמה, והאם שם, עם דמעותיה, הבינה שהאהבה, הייתה ההרעלה.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
צור לי תמונה של אביר המת במיטתו ולצידו אמא בוכה

# data[].attributes.body
5.

"ומה קרה לאהובתך, לורד רנדל, בני?

ומה קרה לאהובתך, בני היפה?"

"היא לא הרעילה אותי, אמא, זה בכלל לא מה שקרה,

אני רק אלרגי לשום, ומאז אני מרגיש רע."

6.

"ומה תעשה עכשיו, לורד רנדל, בני?

מה תעשה עכשיו, בני היפה?"

"אני אקח תרופות, אמא, את כל מה שצריך,

ואחזור לצוד, אבל הפעם בלי שום."

7.

"ומה תשאיר לילדיך, לורד רנדל, בני?

ומה תשאיר לילדיך, בני היפה?"

"אני אשאיר להם את רכושי, אמא, את כל הזהב,

ולפני הכול, אני אכין להם סלט בלי שום."

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
לורד רנדל אלרגי לשום

# data[].attributes.body
לורד רנדל הביט בעיניה של אמו, והפטיר בקול חלוש: “לא היה רעל, אמא. זה היה הלב שלי… הלב שבור.”

הוא סיפר לה על הלילה שבו פגש את האישה ביער, שנתנה לו צמיד מסתורי. “היא לא רצתה להרוג אותי. היא רצתה שאני אראה את האמת.”

כשהשמש שקעה, הוא קם ונעצר לרגע. “הייתי צריך רק לשחרר את עצמי,” אמר, ויצא אל היער, נעלם בין העצים.

המוות לא חיכה לו עוד.