# data[].attributes.headline
Привіт! Пропоную вам створити колективний проєкт. 

# data[].attributes.subject
Привіт! Пропоную вам створити колективний проєкт. 

# data[].attributes.body
І етап.
Обери зі списку вченого, про якого ти хочеш дізнатися більше:
1. Глушков Віктор Михайлович.
2. Єршов Андрій Петрович.
3. Ющенко Катерина Логвинівна.
4. Лебедєв Сергій Олексійович.
5. Жалдак Мирослав Іванович.
6. Амосов Микола Михайлович.
Або обери сучасного успішного представника ІТ-сфери:
1. Анна Лисянська.
2. Макс Левчин.
3. Сергій Григорович.
4. Любомир Романків.
5. Ян Кум.
6. Олексій Пахунов.
7. Микола (Нік) Білогорський.

ІІ етап.
Відшукай про обраного тобою вченого в Інтернеті відомості.
Орієнтовна схема розповіді:
1. Ім'я особистості, про яку будеш розповідати.
2. Дата і місце народження особистості.
3. Місце роботи особистості.
4. 2-3 найвидатніші досягнення особистості.
5. Риси характеру особистості, які допомогли їй в діяльності та житті.
6. Щось цікаве для тебе особисто.

ІІІ етап.
Розкажи про обрану тобою людину у дописі тут на дошці.

ІV етап.
Оціни дописи твоїх однокласників, проставивши від 1 до 5 зірочок.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова.

Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області. В 1944 році пішов до школи в село Тарандинці (колись Лазірківського, тепер Лубенського району) Полтавської області, яку закінчив в 1954 році. В цій школі навчалися відомий поет Василь Симоненко (закінчив у 1952 році, нині школа носить його ім'я), член кореспондент НАН України А. Ф. Улитко (закінчив школу в 1952 році), академік АПН України, герой України А. Ф. Павленко (закінчив школу в 1956 році).

В 1954 році М. І. Жалдак вступив до Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка на механіко-математичний факультет, який закінчив в 1959 році. Вперше в 1959 році випускникам механіко-математичного факультету за спеціальністю математика присвоювали кваліфікацію математика-обчислювача, яку отримав і М. І. Жалдак.

Після закінчення університету був направлений на роботу до м. Тула, (Росія) на посаду інженера ДКБ а/я 56. В 1958 році одружився з Бабаковою Валентиною Миколаївною (1936-1973), має трьох синів - Андрій (1958 р.н.), Ігор (1961 р.н.), Володимир (1968 р.н.).

В 1960 році повернувся до м. Києва і був зарахований на посаду асистента кафедри вищої математики Київського Вищого Інженерного Радіотехнічного училища військ протиповітряної оборони (КВІРТУ). В тому ж 1960 р. вступив до заочної аспірантури при кафедрі вищої математики Київського державного інституту харчової промисловості (нині Національний університет харчових технологій), науковий керівник доктор фізико-математичних наук, професор Зуховицький С. І. (1908-1994 р.р.). В 1962 р. був переведений до стаціонарної аспірантури того ж інституту, звідки в тому ж 1962 році, в зв'язку із зміною місця роботи наукового керівника, переведений до аспірантури при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького (нині Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова).

В 1964 р. закінчив аспірантуру і був зарахований молодшим науковим співробітником електронно-обчислювальної лабораторії при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького, звідки на початку 1965 р. був переведений на посаду асистента кафедри вищої математики того ж інституту. В травні 1965 року захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата фізико-математичних наук.

З 1968 по 1970 роки працював заступником декана фізико-математичного факультету.

З 1970 р. - доцент кафедри вищої математики, з 1980 р. - завідувач цієї ж кафедри.

В 1985 році в зв'язку з організацією кафедри основ інформатики та обчислювальної техніки перейшов на посаду доцента цієї кафедри і був призначений заступником завідувача кафедри В 1989 році був обраний за конкурсом на посаду завідувача кафедри основ інформатики і обчислювальної техніки.

В 1990 році М. І. Жалдак захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук на тему "Система підготовки вчителя до використання інформаційних технологій в навчальному процесі" (науковий консультант - доктор фізико-математичних наук, член-кореспондент АПН СРСР, нині академік АПН України, професор Шкіль М. І.).

В 1991 р. отримав звання професора.

В 1992 р. обраний членом-кореспондентом, а в 1995 р. дійсним членом Академії педагогічних наук України.

У 2008 році в зв'язку з організацією в Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова Інституту інформатики був обраний за конкурсом і призначений на посаду директора цього інституту.

Помер від серцевої недостатності 26 лютого 2021 року в місті Ржищів Київської області. Похований в м.Ржищів Київської обл.

Лист подяки від адміністрації середньої школи № 2 м. Українки (1984 р.), Почесна грамота Київського державного педагогічного інституту ім. О. М. Горького (1985 р.), Відмінник народної освіти УРСР (1987 р.), Почесна грамота Київського міського комітету профспілок (1988 р.),

Відмінник освіти СРСР (1989 р.),

Ветеран праці (1997 р.), Почесна грамота АПН України (1997 р.), Диплом ІІ ступеня АПН України (1997 р.), Заслужений діяч науки і техніки України (2000 р.),

Відмінник освіти України (2004 р.), Диплом І ступеня НПУ імені М. П. Драгоманова (2004 р.), Почесна грамота Кабінету міністрів України (2005 р.), Подяка НПУ імені М. П. Драгоманова (2007 р.), Знак "Ушинський К. Д." (2007 р.), Почесний професор Чернігівського державного педагогічного університету ім. Т. Г. Шевченка (2007 р.), Відзнака НАН України "За підготовку наукової зміни" (2009 р.), Медаль "За наукові досягнення" (2010 р.), Почесна грамота Верховної Ради України (2010 р.), Почесний директор Інституту інформатики НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Заслужений професор НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Медаль "Григорій Сковорода" (2012 р.), Золота медаль "Михайло Петрович Драгоманов 1841-1895 рр." (2012 р.), Почесна грамота Інституту інформаційних технологій і засобів навчання НАПН України (2012 р.), Почесна грамота Київської міської організації профспілки працівників освіти і науки України (2012 р.).

Мирослав Іванович - фахівець у галузі обчислювальної математики, методики навчання інформатики та математики в загальноосвітній школі і вищих педагогічних навчальних закладах. Досліджує проблеми формування інформаційної культури майбутнього вчителя, змісту навчання інформатики в школі, створення й використання комп'ютерно-орієнтованих дидактичних засобів навчання математики.

Читає лекції з обчислювальної математики, теорії ймовірностей, інформатики.

М. І. Жалдак постійний член (а з 2003 року голова) спеціалізованої Вченої ради Д 26.053.03 при Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова із захисту докторських і кандидатських дисертацій за спеціальністю 13.00.02 - теорія і методика навчання (математики, фізики, інформатики).

Науковий керівник Всеукраїнського науково-методичного семінару з проблем інформатизації навчального процесу, головний редактор збірника наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", який видається за результатами роботи семінару, член редколегій журналів "Комп'ютер в школі та сім'ї", "Математика в школі", голова редакційної ради газети "Інформатика", член (пізніше голова) методичної комісії з інформатики при Науково-методичній раді Міністерства освіти і науки України (1985 −2005 рр.), член Міжвідомчої ради з координації наукових досліджень з педагогічних і психологічних наук в Україні, голова секції інформатики комісії з вищої педагогічної освіти (0101) Науково-методичної ради Міністерства освіти і науки України (з травня 2007 року), голова робочої групи з розроблення галузевих стандартів вищої освіти за напрямом 6.040302 Інформатика* підготовки фахівців у вищих навчальних закладах за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавра (з жовтня 2007 року). З 1987 р. по 2002 р. був головою журі обласних і республіканських олімпіад з інформатики, республіканських конкурсів "Вчитель року" з інформатики (2002 р., м. Херсон) та математики (2004 р., м. Біла Церква), Брав участь у роботі Малої Академії наук (1998-2000 рр., голова журі).

Співавтор змісту і програм курсів "Чисельні методи", "Основи інформатики", "Інформатика", "Математична логіка і теорія алгоритмів", "Обчислювальна практика" для фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів (1992 р.), поглибленого вивчення математики в школі (2001 р.), один із авторів концепції інформатизації освіти в Україні (1994 р.), концепції змісту наскрізної освіти з інформатики і обчислювальної техніки для всіх ланок освіти (1993 р.), проекту Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (1997 р.), Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (2003 р.), типової програми кандидатського іспиту із спеціальності 13.00.02 "Теорія і методика навчання інформатики" (1999 р.), Галузевих стандартів вищої освіти напряму підготовки 0101 Педагогічна освіта. спеціальність 6.010100 Педагогіка і методика середньої освіти; Математика і фізика (2002 р.).

Проблеми інформатизації навчального процесу в школі та вищому педагогічному навчальному закладі

Вже захистили дисертації на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук:

Н.В. Морзе (2003 р., м. Київ),Г.О. Михалін (2004 р., м. Київ),С.А. Раков (2005 р., м. Харків),Ю.В. Триус (2005 р., м. Черкаси), О.М. Гончарова (2007 р., м. Сімферополь),З.С. Сейдаметова (2007 р., м. Сімферополь),Є.М. Смірнова-Трибульська (2008 р., м. Херсон), О.М. Спірін (2009 р., м. Житомир),С.О. Семеріков (2009 р., м. Кривий Ріг), С.М. Яшанов (2011 р., м. Київ), О.М. Алєксєєв (2012 р., м. Суми).

Під керівництвом академіка М. І. Жалдака захистили кандидатські дисертації:

Н.В. Морзе (1987, м. Київ),Ю.В. Триус (1987, м. Черкаси), А.В. Пеньков (1990, м. Чернігів), В.В. Дровозюк (1991, м. Київ),Ю.В. Горошко (1992, м. Чернігів), Ю.О. Жук (1995, м. Київ), А.В. Фіньков (1995, м. Ізмаїл), М.С. Головань (1997, м. Суми),Є.М. Смірнова(1998, м. Херсон), Т.І. Чепрасова (1999, м. Луцьк), Т.В. Зайцева (2001, м. Херсон), Т.Л. Архіпова (2002, м. Херсон), О.В. Вітюк (2001, м. Житомир), І.В. Лупан (2002, м. Кіровоград), О.А. Смалько (2003, м. Кам'янець-Подільський), В.М. Дем'яненко (2003, м. Київ), В.Ю. Габрусєв (2004, м. Тернопіль), Ю.В. Красюк (2005, м. Київ), Ю.Г. Лотюк (2005, м. Рівне), О.І. Шиман (2005, м. Бердянськ), О.В. Шавальова (2007, м. Бердянськ), Т.Г. Крамаренко (2008, м. Кривий Ріг), Г.В. Лиходєєва (2009, м. Бердянськ), Т.П. Кобильник (2009, м. Дрогобич),В.М. Франчук (2010, м. Київ), С.І. Ганжела (2010, м. Кіровоград), А.В. Ліпінська (2010, м. Київ).

М. І. Жалдак опублікував понад 250 робіт, серед яких близько 50 книг і брошур. Основні з них:

1. Чисельні методи математики. - К. Вища школа. 1984. - 206 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

2. Изучение языков программирования в школе. - К. Радянська школа. 1988. - 272 с. (у співавторстві з Шкілем М. І., Морзе Н. В., Рамським Ю. С.).

3. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - К. Вища школа. 1991. - 320 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

4. Комп'ютер на уроках математики. Посібник для вчителів. - К. Техніка. 1997. - 304 с.

5. Інформатика-7. Навчальний посібник для учнів 7-го класу загальноосвітньої школи. - К. ДіаСофт. 2000-208 с. (у співавторстві з Морзе Н. В.)

6. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - К. Шкільний світ. 2002. - 120 с. (у співавторстві з Михаліним Г. О.).

7. Математика (алгебра і початки аналізу) з комп'ютерною підтримкою Київ.: МАУП, 2003. - 304 с. (у співавторстві з Грохольською А. В., Жильцовим О.Б).

8. Програмний комплекс "GRAN" Версія 1.0. Міністерство освіти і науки України. Державний департамент інтелектуальної власності. Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № 7937 (у співавторстві з Горошком Ю. В., Вітюком О. В.).

9. Математика з комп'ютером. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004 р. - 250 с. (у співавторстві з Ю. В. Горошком, Є. Ф. Вінниченком).

10. Комп'ютер на уроках геометрії. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004. - 172 с. (у співавторстві з Вітюком О. В.).

11. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

12. Збірник задач і вправ з теорії ймовірностей і математичної статистики. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. - К.: НПУ імені М. П. Драгоманова. 2009 р. - 610 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

Роботи М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, І. М. Собко. На Вас чекають ЕОМ. - Київ: Радянська школа. 1983. - 101 с. 2. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе "Основы информатики и вычислительной техники". - Київ: Вища школа. 1985. - 200 с.; (перевидавалась в 1986 та 1987 роках) 3. М. І. Шкіль, М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Ю. С. Рамський "Изучение языков программирования в школе", - Київ: Радянська школа. 1988. - 272 с.

4. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Начинаем диалог с ЭВМ. - Київ: Вища школа. 1989. - 32 с.

5. М. І. Жалдак, Ю. С. Рамський. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - Київ, Вища школа, 1991. - 320 с.

6. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма курсу "Основи інформатики та обчислювальної техніки" для середніх навчальних закладів. - Інформаційний збірник Мін. Освіти України, 1993, № 13, Київ, "Освіта", 1993. - С. 7-23.

7. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма для середніх закладів освіти "Основи інформатики та обчислювальної техніки". Рекомендовано Міністерством освіти України. Київ, "Перун". 1996, 24 с. Міністерство освіти України. Головне управління загальної середньої освіти.

8. М. І. Жалдак. Яким бути шкільному курсу інформатики // Комп'ютер в школі та сім'ї. 1998. № 1. С. 3-8.

9. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Інформатика-7. Експериментальний посібник для учнів 7 класу загальноосвітньої школи - Київ: ДіаСофт. 2000. - 208 с.

10. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки. 10-11 класи". - Київ: Шкільний світ. 2001. - С. 1-21, 35-58.

11. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко, О. І. Мостіпан та інші. Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки 10-11 класи"(безмашинний варіант). Київ. Шкільний світ. 2001. - С. 22-34, 59-72.

та цілий ряд інших лягли в основу сучасної (з "користувацьким ухилом") методичної системи навчання інформатики в школах і вищих педагогічних навчальних закладах в Україні.

В роботах М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, Н. М. Кузьміна, С. Ю. Берлінська. Теорія ймовірностей і математична статистика з елементами інформаційної технології. - Київ. Вища школа. 1996. - 352 с. 2. М. І. Жалдак. Комп'ютер на уроках математики. - Київ. Техніка. 1997. - 304 с. 3. М. І. Жалдак, Г. О. Михалін. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - Київ. Шкільний світ. 2002. 4. М. І. Жалдак, О. В. Вітюк. Комп'ютер на уроках геометрії. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. - 167 с. 5. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, Є. Ф. Вінниченко. Математика з комп'ютером. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. 6. М. І. Жалдак, Ю. К. Набочук, І. Л. Самещук. "Комп'ютер на уроках фізики" - Рівне. РЕГУ. 2004. 7. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, О. В. Вітюк. Програмно-методичний комплекс Gran. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. (Сертифікований в УкрСепро). 8. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

та цілому ряді інших започатковано сучасні комп'ютерно-орієнтовані методичні системи навчання математики і частково фізики, орієнтовані на гармонійне педагогічно доцільне і виважене поєднання надбань традиційних методичних систем навчання і сучасних інформаційно-комунікаційних технологій. Досить відомий сьогодні в школах і педагогічних університетах України програмний комплекс Gran був розроблений М. І. Жалдаком та його тодішнім аспірантом А. В. Пеньковим ще в 1989 р. для комп'ютерів Ямаха, якими тоді були оснащені школи і вищі педагогічні навчальні заклади колишнього СРСР. Розроблений М. І. Жалдаком та його співавторами навчальний посібник "Теорія ймовірностей і математична статистика" у 2008 році затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів.

Зараз програмно-методичний комплекс Gran досить широко використовується в школах і педагогічних вузах України, про що свідчать публікації в журналах "Математика в школі", "Комп'ютер в школі та сім'ї", збірнику наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", збірниках наукових праць конференцій, присвячених М. В. Остроградському, теми кандидатських і докторських дисертацій з методик навчання математики, фізики, інформатики.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жалдак Мирослав Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова. Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова.

Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області. В 1944 році пішов до школи в село Тарандинці (колись Лазірківського, тепер Лубенського району) Полтавської області, яку закінчив в 1954 році. В цій школі навчалися відомий поет Василь Симоненко (закінчив у 1952 році, нині школа носить його ім'я), член кореспондент НАН України А. Ф. Улитко (закінчив школу в 1952 році), академік АПН України, герой України А. Ф. Павленко (закінчив школу в 1956 році).

В 1954 році М. І. Жалдак вступив до Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка на механіко-математичний факультет, який закінчив в 1959 році. Вперше в 1959 році випускникам механіко-математичного факультету за спеціальністю математика присвоювали кваліфікацію математика-обчислювача, яку отримав і М. І. Жалдак.

Після закінчення університету був направлений на роботу до м. Тула, (Росія) на посаду інженера ДКБ а/я 56. В 1958 році одружився з Бабаковою Валентиною Миколаївною (1936-1973), має трьох синів - Андрій (1958 р.н.), Ігор (1961 р.н.), Володимир (1968 р.н.).

В 1960 році повернувся до м. Києва і був зарахований на посаду асистента кафедри вищої математики Київського Вищого Інженерного Радіотехнічного училища військ протиповітряної оборони (КВІРТУ). В тому ж 1960 р. вступив до заочної аспірантури при кафедрі вищої математики Київського державного інституту харчової промисловості (нині Національний університет харчових технологій), науковий керівник доктор фізико-математичних наук, професор Зуховицький С. І. (1908-1994 р.р.). В 1962 р. був переведений до стаціонарної аспірантури того ж інституту, звідки в тому ж 1962 році, в зв'язку із зміною місця роботи наукового керівника, переведений до аспірантури при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького (нині Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова).

В 1964 р. закінчив аспірантуру і був зарахований молодшим науковим співробітником електронно-обчислювальної лабораторії при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького, звідки на початку 1965 р. був переведений на посаду асистента кафедри вищої математики того ж інституту. В травні 1965 року захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата фізико-математичних наук.

З 1968 по 1970 роки працював заступником декана фізико-математичного факультету.

З 1970 р. - доцент кафедри вищої математики, з 1980 р. - завідувач цієї ж кафедри.

В 1985 році в зв'язку з організацією кафедри основ інформатики та обчислювальної техніки перейшов на посаду доцента цієї кафедри і був призначений заступником завідувача кафедри В 1989 році був обраний за конкурсом на посаду завідувача кафедри основ інформатики і обчислювальної техніки.

В 1990 році М. І. Жалдак захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук на тему "Система підготовки вчителя до використання інформаційних технологій в навчальному процесі" (науковий консультант - доктор фізико-математичних наук, член-кореспондент АПН СРСР, нині академік АПН України, професор Шкіль М. І.).

В 1991 р. отримав звання професора.

В 1992 р. обраний членом-кореспондентом, а в 1995 р. дійсним членом Академії педагогічних наук України.

У 2008 році в зв'язку з організацією в Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова Інституту інформатики був обраний за конкурсом і призначений на посаду директора цього інституту.

Помер від серцевої недостатності 26 лютого 2021 року в місті Ржищів Київської області. Похований в м.Ржищів Київської обл.

Лист подяки від адміністрації середньої школи № 2 м. Українки (1984 р.), Почесна грамота Київського державного педагогічного інституту ім. О. М. Горького (1985 р.), Відмінник народної освіти УРСР (1987 р.), Почесна грамота Київського міського комітету профспілок (1988 р.),

Відмінник освіти СРСР (1989 р.),

Ветеран праці (1997 р.), Почесна грамота АПН України (1997 р.), Диплом ІІ ступеня АПН України (1997 р.), Заслужений діяч науки і техніки України (2000 р.),

Відмінник освіти України (2004 р.), Диплом І ступеня НПУ імені М. П. Драгоманова (2004 р.), Почесна грамота Кабінету міністрів України (2005 р.), Подяка НПУ імені М. П. Драгоманова (2007 р.), Знак "Ушинський К. Д." (2007 р.), Почесний професор Чернігівського державного педагогічного університету ім. Т. Г. Шевченка (2007 р.), Відзнака НАН України "За підготовку наукової зміни" (2009 р.), Медаль "За наукові досягнення" (2010 р.), Почесна грамота Верховної Ради України (2010 р.), Почесний директор Інституту інформатики НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Заслужений професор НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Медаль "Григорій Сковорода" (2012 р.), Золота медаль "Михайло Петрович Драгоманов 1841-1895 рр." (2012 р.), Почесна грамота Інституту інформаційних технологій і засобів навчання НАПН України (2012 р.), Почесна грамота Київської міської організації профспілки працівників освіти і науки України (2012 р.).

Мирослав Іванович - фахівець у галузі обчислювальної математики, методики навчання інформатики та математики в загальноосвітній школі і вищих педагогічних навчальних закладах. Досліджує проблеми формування інформаційної культури майбутнього вчителя, змісту навчання інформатики в школі, створення й використання комп'ютерно-орієнтованих дидактичних засобів навчання математики.

Читає лекції з обчислювальної математики, теорії ймовірностей, інформатики.

М. І. Жалдак постійний член (а з 2003 року голова) спеціалізованої Вченої ради Д 26.053.03 при Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова із захисту докторських і кандидатських дисертацій за спеціальністю 13.00.02 - теорія і методика навчання (математики, фізики, інформатики).

Науковий керівник Всеукраїнського науково-методичного семінару з проблем інформатизації навчального процесу, головний редактор збірника наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", який видається за результатами роботи семінару, член редколегій журналів "Комп'ютер в школі та сім'ї", "Математика в школі", голова редакційної ради газети "Інформатика", член (пізніше голова) методичної комісії з інформатики при Науково-методичній раді Міністерства освіти і науки України (1985 −2005 рр.), член Міжвідомчої ради з координації наукових досліджень з педагогічних і психологічних наук в Україні, голова секції інформатики комісії з вищої педагогічної освіти (0101) Науково-методичної ради Міністерства освіти і науки України (з травня 2007 року), голова робочої групи з розроблення галузевих стандартів вищої освіти за напрямом 6.040302 Інформатика* підготовки фахівців у вищих навчальних закладах за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавра (з жовтня 2007 року). З 1987 р. по 2002 р. був головою журі обласних і республіканських олімпіад з інформатики, республіканських конкурсів "Вчитель року" з інформатики (2002 р., м. Херсон) та математики (2004 р., м. Біла Церква), Брав участь у роботі Малої Академії наук (1998-2000 рр., голова журі).

Співавтор змісту і програм курсів "Чисельні методи", "Основи інформатики", "Інформатика", "Математична логіка і теорія алгоритмів", "Обчислювальна практика" для фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів (1992 р.), поглибленого вивчення математики в школі (2001 р.), один із авторів концепції інформатизації освіти в Україні (1994 р.), концепції змісту наскрізної освіти з інформатики і обчислювальної техніки для всіх ланок освіти (1993 р.), проекту Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (1997 р.), Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (2003 р.), типової програми кандидатського іспиту із спеціальності 13.00.02 "Теорія і методика навчання інформатики" (1999 р.), Галузевих стандартів вищої освіти напряму підготовки 0101 Педагогічна освіта. спеціальність 6.010100 Педагогіка і методика середньої освіти; Математика і фізика (2002 р.).

Проблеми інформатизації навчального процесу в школі та вищому педагогічному навчальному закладі

Вже захистили дисертації на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук:

Н.В. Морзе (2003 р., м. Київ),Г.О. Михалін (2004 р., м. Київ),С.А. Раков (2005 р., м. Харків),Ю.В. Триус (2005 р., м. Черкаси), О.М. Гончарова (2007 р., м. Сімферополь),З.С. Сейдаметова (2007 р., м. Сімферополь),Є.М. Смірнова-Трибульська (2008 р., м. Херсон), О.М. Спірін (2009 р., м. Житомир),С.О. Семеріков (2009 р., м. Кривий Ріг), С.М. Яшанов (2011 р., м. Київ), О.М. Алєксєєв (2012 р., м. Суми).

Під керівництвом академіка М. І. Жалдака захистили кандидатські дисертації:

Н.В. Морзе (1987, м. Київ),Ю.В. Триус (1987, м. Черкаси), А.В. Пеньков (1990, м. Чернігів), В.В. Дровозюк (1991, м. Київ),Ю.В. Горошко (1992, м. Чернігів), Ю.О. Жук (1995, м. Київ), А.В. Фіньков (1995, м. Ізмаїл), М.С. Головань (1997, м. Суми),Є.М. Смірнова(1998, м. Херсон), Т.І. Чепрасова (1999, м. Луцьк), Т.В. Зайцева (2001, м. Херсон), Т.Л. Архіпова (2002, м. Херсон), О.В. Вітюк (2001, м. Житомир), І.В. Лупан (2002, м. Кіровоград), О.А. Смалько (2003, м. Кам'янець-Подільський), В.М. Дем'яненко (2003, м. Київ), В.Ю. Габрусєв (2004, м. Тернопіль), Ю.В. Красюк (2005, м. Київ), Ю.Г. Лотюк (2005, м. Рівне), О.І. Шиман (2005, м. Бердянськ), О.В. Шавальова (2007, м. Бердянськ), Т.Г. Крамаренко (2008, м. Кривий Ріг), Г.В. Лиходєєва (2009, м. Бердянськ), Т.П. Кобильник (2009, м. Дрогобич),В.М. Франчук (2010, м. Київ), С.І. Ганжела (2010, м. Кіровоград), А.В. Ліпінська (2010, м. Київ).

М. І. Жалдак опублікував понад 250 робіт, серед яких близько 50 книг і брошур. Основні з них:

1. Чисельні методи математики. - К. Вища школа. 1984. - 206 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

2. Изучение языков программирования в школе. - К. Радянська школа. 1988. - 272 с. (у співавторстві з Шкілем М. І., Морзе Н. В., Рамським Ю. С.).

3. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - К. Вища школа. 1991. - 320 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

4. Комп'ютер на уроках математики. Посібник для вчителів. - К. Техніка. 1997. - 304 с.

5. Інформатика-7. Навчальний посібник для учнів 7-го класу загальноосвітньої школи. - К. ДіаСофт. 2000-208 с. (у співавторстві з Морзе Н. В.)

6. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - К. Шкільний світ. 2002. - 120 с. (у співавторстві з Михаліним Г. О.).

7. Математика (алгебра і початки аналізу) з комп'ютерною підтримкою Київ.: МАУП, 2003. - 304 с. (у співавторстві з Грохольською А. В., Жильцовим О.Б).

8. Програмний комплекс "GRAN" Версія 1.0. Міністерство освіти і науки України. Державний департамент інтелектуальної власності. Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № 7937 (у співавторстві з Горошком Ю. В., Вітюком О. В.).

9. Математика з комп'ютером. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004 р. - 250 с. (у співавторстві з Ю. В. Горошком, Є. Ф. Вінниченком).

10. Комп'ютер на уроках геометрії. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004. - 172 с. (у співавторстві з Вітюком О. В.).

11. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

12. Збірник задач і вправ з теорії ймовірностей і математичної статистики. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. - К.: НПУ імені М. П. Драгоманова. 2009 р. - 610 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

Роботи М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, І. М. Собко. На Вас чекають ЕОМ. - Київ: Радянська школа. 1983. - 101 с. 2. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе "Основы информатики и вычислительной техники". - Київ: Вища школа. 1985. - 200 с.; (перевидавалась в 1986 та 1987 роках) 3. М. І. Шкіль, М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Ю. С. Рамський "Изучение языков программирования в школе", - Київ: Радянська школа. 1988. - 272 с.

4. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Начинаем диалог с ЭВМ. - Київ: Вища школа. 1989. - 32 с.

5. М. І. Жалдак, Ю. С. Рамський. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - Київ, Вища школа, 1991. - 320 с.

6. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма курсу "Основи інформатики та обчислювальної техніки" для середніх навчальних закладів. - Інформаційний збірник Мін. Освіти України, 1993, № 13, Київ, "Освіта", 1993. - С. 7-23.

7. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма для середніх закладів освіти "Основи інформатики та обчислювальної техніки". Рекомендовано Міністерством освіти України. Київ, "Перун". 1996, 24 с. Міністерство освіти України. Головне управління загальної середньої освіти.

8. М. І. Жалдак. Яким бути шкільному курсу інформатики // Комп'ютер в школі та сім'ї. 1998. № 1. С. 3-8.

9. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Інформатика-7. Експериментальний посібник для учнів 7 класу загальноосвітньої школи - Київ: ДіаСофт. 2000. - 208 с.

10. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки. 10-11 класи". - Київ: Шкільний світ. 2001. - С. 1-21, 35-58.

11. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко, О. І. Мостіпан та інші. Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки 10-11 класи"(безмашинний варіант). Київ. Шкільний світ. 2001. - С. 22-34, 59-72.

та цілий ряд інших лягли в основу сучасної (з "користувацьким ухилом") методичної системи навчання інформатики в школах і вищих педагогічних навчальних закладах в Україні.

В роботах М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, Н. М. Кузьміна, С. Ю. Берлінська. Теорія ймовірностей і математична статистика з елементами інформаційної технології. - Київ. Вища школа. 1996. - 352 с. 2. М. І. Жалдак. Комп'ютер на уроках математики. - Київ. Техніка. 1997. - 304 с. 3. М. І. Жалдак, Г. О. Михалін. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - Київ. Шкільний світ. 2002. 4. М. І. Жалдак, О. В. Вітюк. Комп'ютер на уроках геометрії. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. - 167 с. 5. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, Є. Ф. Вінниченко. Математика з комп'ютером. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. 6. М. І. Жалдак, Ю. К. Набочук, І. Л. Самещук. "Комп'ютер на уроках фізики" - Рівне. РЕГУ. 2004. 7. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, О. В. Вітюк. Програмно-методичний комплекс Gran. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. (Сертифікований в УкрСепро). 8. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

та цілому ряді інших започатковано сучасні комп'ютерно-орієнтовані методичні системи навчання математики і частково фізики, орієнтовані на гармонійне педагогічно доцільне і виважене поєднання надбань традиційних методичних систем навчання і сучасних інформаційно-комунікаційних технологій. Досить відомий сьогодні в школах і педагогічних університетах України програмний комплекс Gran був розроблений М. І. Жалдаком та його тодішнім аспірантом А. В. Пеньковим ще в 1989 р. для комп'ютерів Ямаха, якими тоді були оснащені школи і вищі педагогічні навчальні заклади колишнього СРСР. Розроблений М. І. Жалдаком та його співавторами навчальний посібник "Теорія ймовірностей і математична статистика" у 2008 році затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів.

Зараз програмно-методичний комплекс Gran досить широко використовується в школах і педагогічних вузах України, про що свідчать публікації в журналах "Математика в школі", "Комп'ютер в школі та сім'ї", збірнику наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", збірниках наукових праць конференцій, присвячених М. В. Остроградському, теми кандидатських і докторських дисертацій з методик навчання математики, фізики, інформатики.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жалдак Мирослав Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова. Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова.

Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області. В 1944 році пішов до школи в село Тарандинці (колись Лазірківського, тепер Лубенського району) Полтавської області, яку закінчив в 1954 році. В цій школі навчалися відомий поет Василь Симоненко (закінчив у 1952 році, нині школа носить його ім'я), член кореспондент НАН України А. Ф. Улитко (закінчив школу в 1952 році), академік АПН України, герой України А. Ф. Павленко (закінчив школу в 1956 році).

В 1954 році М. І. Жалдак вступив до Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка на механіко-математичний факультет, який закінчив в 1959 році. Вперше в 1959 році випускникам механіко-математичного факультету за спеціальністю математика присвоювали кваліфікацію математика-обчислювача, яку отримав і М. І. Жалдак.

Після закінчення університету був направлений на роботу до м. Тула, (Росія) на посаду інженера ДКБ а/я 56. В 1958 році одружився з Бабаковою Валентиною Миколаївною (1936-1973), має трьох синів - Андрій (1958 р.н.), Ігор (1961 р.н.), Володимир (1968 р.н.).

В 1960 році повернувся до м. Києва і був зарахований на посаду асистента кафедри вищої математики Київського Вищого Інженерного Радіотехнічного училища військ протиповітряної оборони (КВІРТУ). В тому ж 1960 р. вступив до заочної аспірантури при кафедрі вищої математики Київського державного інституту харчової промисловості (нині Національний університет харчових технологій), науковий керівник доктор фізико-математичних наук, професор Зуховицький С. І. (1908-1994 р.р.). В 1962 р. був переведений до стаціонарної аспірантури того ж інституту, звідки в тому ж 1962 році, в зв'язку із зміною місця роботи наукового керівника, переведений до аспірантури при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького (нині Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова).

В 1964 р. закінчив аспірантуру і був зарахований молодшим науковим співробітником електронно-обчислювальної лабораторії при кафедрі математичного аналізу Київського державного педагогічного інституту імені О. М. Горького, звідки на початку 1965 р. був переведений на посаду асистента кафедри вищої математики того ж інституту. В травні 1965 року захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата фізико-математичних наук.

З 1968 по 1970 роки працював заступником декана фізико-математичного факультету.

З 1970 р. - доцент кафедри вищої математики, з 1980 р. - завідувач цієї ж кафедри.

В 1985 році в зв'язку з організацією кафедри основ інформатики та обчислювальної техніки перейшов на посаду доцента цієї кафедри і був призначений заступником завідувача кафедри В 1989 році був обраний за конкурсом на посаду завідувача кафедри основ інформатики і обчислювальної техніки.

В 1990 році М. І. Жалдак захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук на тему "Система підготовки вчителя до використання інформаційних технологій в навчальному процесі" (науковий консультант - доктор фізико-математичних наук, член-кореспондент АПН СРСР, нині академік АПН України, професор Шкіль М. І.).

В 1991 р. отримав звання професора.

В 1992 р. обраний членом-кореспондентом, а в 1995 р. дійсним членом Академії педагогічних наук України.

У 2008 році в зв'язку з організацією в Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова Інституту інформатики був обраний за конкурсом і призначений на посаду директора цього інституту.

Помер від серцевої недостатності 26 лютого 2021 року в місті Ржищів Київської області. Похований в м.Ржищів Київської обл.

Лист подяки від адміністрації середньої школи № 2 м. Українки (1984 р.), Почесна грамота Київського державного педагогічного інституту ім. О. М. Горького (1985 р.), Відмінник народної освіти УРСР (1987 р.), Почесна грамота Київського міського комітету профспілок (1988 р.),

Відмінник освіти СРСР (1989 р.),

Ветеран праці (1997 р.), Почесна грамота АПН України (1997 р.), Диплом ІІ ступеня АПН України (1997 р.), Заслужений діяч науки і техніки України (2000 р.),

Відмінник освіти України (2004 р.), Диплом І ступеня НПУ імені М. П. Драгоманова (2004 р.), Почесна грамота Кабінету міністрів України (2005 р.), Подяка НПУ імені М. П. Драгоманова (2007 р.), Знак "Ушинський К. Д." (2007 р.), Почесний професор Чернігівського державного педагогічного університету ім. Т. Г. Шевченка (2007 р.), Відзнака НАН України "За підготовку наукової зміни" (2009 р.), Медаль "За наукові досягнення" (2010 р.), Почесна грамота Верховної Ради України (2010 р.), Почесний директор Інституту інформатики НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Заслужений професор НПУ імені М. П. Драгоманова (2011 р.), Медаль "Григорій Сковорода" (2012 р.), Золота медаль "Михайло Петрович Драгоманов 1841-1895 рр." (2012 р.), Почесна грамота Інституту інформаційних технологій і засобів навчання НАПН України (2012 р.), Почесна грамота Київської міської організації профспілки працівників освіти і науки України (2012 р.).

Мирослав Іванович - фахівець у галузі обчислювальної математики, методики навчання інформатики та математики в загальноосвітній школі і вищих педагогічних навчальних закладах. Досліджує проблеми формування інформаційної культури майбутнього вчителя, змісту навчання інформатики в школі, створення й використання комп'ютерно-орієнтованих дидактичних засобів навчання математики.

Читає лекції з обчислювальної математики, теорії ймовірностей, інформатики.

М. І. Жалдак постійний член (а з 2003 року голова) спеціалізованої Вченої ради Д 26.053.03 при Національному педагогічному університеті імені М. П. Драгоманова із захисту докторських і кандидатських дисертацій за спеціальністю 13.00.02 - теорія і методика навчання (математики, фізики, інформатики).

Науковий керівник Всеукраїнського науково-методичного семінару з проблем інформатизації навчального процесу, головний редактор збірника наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", який видається за результатами роботи семінару, член редколегій журналів "Комп'ютер в школі та сім'ї", "Математика в школі", голова редакційної ради газети "Інформатика", член (пізніше голова) методичної комісії з інформатики при Науково-методичній раді Міністерства освіти і науки України (1985 −2005 рр.), член Міжвідомчої ради з координації наукових досліджень з педагогічних і психологічних наук в Україні, голова секції інформатики комісії з вищої педагогічної освіти (0101) Науково-методичної ради Міністерства освіти і науки України (з травня 2007 року), голова робочої групи з розроблення галузевих стандартів вищої освіти за напрямом 6.040302 Інформатика* підготовки фахівців у вищих навчальних закладах за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавра (з жовтня 2007 року). З 1987 р. по 2002 р. був головою журі обласних і республіканських олімпіад з інформатики, республіканських конкурсів "Вчитель року" з інформатики (2002 р., м. Херсон) та математики (2004 р., м. Біла Церква), Брав участь у роботі Малої Академії наук (1998-2000 рр., голова журі).

Співавтор змісту і програм курсів "Чисельні методи", "Основи інформатики", "Інформатика", "Математична логіка і теорія алгоритмів", "Обчислювальна практика" для фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів (1992 р.), поглибленого вивчення математики в школі (2001 р.), один із авторів концепції інформатизації освіти в Україні (1994 р.), концепції змісту наскрізної освіти з інформатики і обчислювальної техніки для всіх ланок освіти (1993 р.), проекту Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (1997 р.), Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (2003 р.), типової програми кандидатського іспиту із спеціальності 13.00.02 "Теорія і методика навчання інформатики" (1999 р.), Галузевих стандартів вищої освіти напряму підготовки 0101 Педагогічна освіта. спеціальність 6.010100 Педагогіка і методика середньої освіти; Математика і фізика (2002 р.).

Проблеми інформатизації навчального процесу в школі та вищому педагогічному навчальному закладі

Вже захистили дисертації на здобуття наукового ступеня доктора педагогічних наук:

Н.В. Морзе (2003 р., м. Київ),Г.О. Михалін (2004 р., м. Київ),С.А. Раков (2005 р., м. Харків),Ю.В. Триус (2005 р., м. Черкаси), О.М. Гончарова (2007 р., м. Сімферополь),З.С. Сейдаметова (2007 р., м. Сімферополь),Є.М. Смірнова-Трибульська (2008 р., м. Херсон), О.М. Спірін (2009 р., м. Житомир),С.О. Семеріков (2009 р., м. Кривий Ріг), С.М. Яшанов (2011 р., м. Київ), О.М. Алєксєєв (2012 р., м. Суми).

Під керівництвом академіка М. І. Жалдака захистили кандидатські дисертації:

Н.В. Морзе (1987, м. Київ),Ю.В. Триус (1987, м. Черкаси), А.В. Пеньков (1990, м. Чернігів), В.В. Дровозюк (1991, м. Київ),Ю.В. Горошко (1992, м. Чернігів), Ю.О. Жук (1995, м. Київ), А.В. Фіньков (1995, м. Ізмаїл), М.С. Головань (1997, м. Суми),Є.М. Смірнова(1998, м. Херсон), Т.І. Чепрасова (1999, м. Луцьк), Т.В. Зайцева (2001, м. Херсон), Т.Л. Архіпова (2002, м. Херсон), О.В. Вітюк (2001, м. Житомир), І.В. Лупан (2002, м. Кіровоград), О.А. Смалько (2003, м. Кам'янець-Подільський), В.М. Дем'яненко (2003, м. Київ), В.Ю. Габрусєв (2004, м. Тернопіль), Ю.В. Красюк (2005, м. Київ), Ю.Г. Лотюк (2005, м. Рівне), О.І. Шиман (2005, м. Бердянськ), О.В. Шавальова (2007, м. Бердянськ), Т.Г. Крамаренко (2008, м. Кривий Ріг), Г.В. Лиходєєва (2009, м. Бердянськ), Т.П. Кобильник (2009, м. Дрогобич),В.М. Франчук (2010, м. Київ), С.І. Ганжела (2010, м. Кіровоград), А.В. Ліпінська (2010, м. Київ).

М. І. Жалдак опублікував понад 250 робіт, серед яких близько 50 книг і брошур. Основні з них:

1. Чисельні методи математики. - К. Вища школа. 1984. - 206 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

2. Изучение языков программирования в школе. - К. Радянська школа. 1988. - 272 с. (у співавторстві з Шкілем М. І., Морзе Н. В., Рамським Ю. С.).

3. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - К. Вища школа. 1991. - 320 с. (у співавторстві з Рамським Ю. С.).

4. Комп'ютер на уроках математики. Посібник для вчителів. - К. Техніка. 1997. - 304 с.

5. Інформатика-7. Навчальний посібник для учнів 7-го класу загальноосвітньої школи. - К. ДіаСофт. 2000-208 с. (у співавторстві з Морзе Н. В.)

6. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - К. Шкільний світ. 2002. - 120 с. (у співавторстві з Михаліним Г. О.).

7. Математика (алгебра і початки аналізу) з комп'ютерною підтримкою Київ.: МАУП, 2003. - 304 с. (у співавторстві з Грохольською А. В., Жильцовим О.Б).

8. Програмний комплекс "GRAN" Версія 1.0. Міністерство освіти і науки України. Державний департамент інтелектуальної власності. Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № 7937 (у співавторстві з Горошком Ю. В., Вітюком О. В.).

9. Математика з комп'ютером. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004 р. - 250 с. (у співавторстві з Ю. В. Горошком, Є. Ф. Вінниченком).

10. Комп'ютер на уроках геометрії. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004. - 172 с. (у співавторстві з Вітюком О. В.).

11. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

12. Збірник задач і вправ з теорії ймовірностей і математичної статистики. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. - К.: НПУ імені М. П. Драгоманова. 2009 р. - 610 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

Роботи М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, І. М. Собко. На Вас чекають ЕОМ. - Київ: Радянська школа. 1983. - 101 с. 2. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе "Основы информатики и вычислительной техники". - Київ: Вища школа. 1985. - 200 с.; (перевидавалась в 1986 та 1987 роках) 3. М. І. Шкіль, М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Ю. С. Рамський "Изучение языков программирования в школе", - Київ: Радянська школа. 1988. - 272 с.

4. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Начинаем диалог с ЭВМ. - Київ: Вища школа. 1989. - 32 с.

5. М. І. Жалдак, Ю. С. Рамський. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. - Київ, Вища школа, 1991. - 320 с.

6. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма курсу "Основи інформатики та обчислювальної техніки" для середніх навчальних закладів. - Інформаційний збірник Мін. Освіти України, 1993, № 13, Київ, "Освіта", 1993. - С. 7-23.

7. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко. Програма для середніх закладів освіти "Основи інформатики та обчислювальної техніки". Рекомендовано Міністерством освіти України. Київ, "Перун". 1996, 24 с. Міністерство освіти України. Головне управління загальної середньої освіти.

8. М. І. Жалдак. Яким бути шкільному курсу інформатики // Комп'ютер в школі та сім'ї. 1998. № 1. С. 3-8.

9. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе. Інформатика-7. Експериментальний посібник для учнів 7 класу загальноосвітньої школи - Київ: ДіаСофт. 2000. - 208 с.

10. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки. 10-11 класи". - Київ: Шкільний світ. 2001. - С. 1-21, 35-58.

11. М. І. Жалдак, Н. В. Морзе, Г. Г. Науменко, О. І. Мостіпан та інші. Програма для загальноосвітніх навчальних закладів "Основи інформатики і обчислювальної техніки 10-11 класи"(безмашинний варіант). Київ. Шкільний світ. 2001. - С. 22-34, 59-72.

та цілий ряд інших лягли в основу сучасної (з "користувацьким ухилом") методичної системи навчання інформатики в школах і вищих педагогічних навчальних закладах в Україні.

В роботах М. І. Жалдака та його учнів і співавторів:

1. М. І. Жалдак, Н. М. Кузьміна, С. Ю. Берлінська. Теорія ймовірностей і математична статистика з елементами інформаційної технології. - Київ. Вища школа. 1996. - 352 с. 2. М. І. Жалдак. Комп'ютер на уроках математики. - Київ. Техніка. 1997. - 304 с. 3. М. І. Жалдак, Г. О. Михалін. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. - Київ. Шкільний світ. 2002. 4. М. І. Жалдак, О. В. Вітюк. Комп'ютер на уроках геометрії. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. - 167 с. 5. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, Є. Ф. Вінниченко. Математика з комп'ютером. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. 6. М. І. Жалдак, Ю. К. Набочук, І. Л. Самещук. "Комп'ютер на уроках фізики" - Рівне. РЕГУ. 2004. 7. М. І. Жалдак, Ю. В. Горошко, О. В. Вітюк. Програмно-методичний комплекс Gran. - Київ. РННЦ ДІНІТ. 2004. (Сертифікований в УкрСепро). 8. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей педагогічних університетів. (Затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів. Лист від 03.11.08 № 1.4/18-Г-2303) - Полтава. "Довкілля-К". 2009 р. - 500 с. (у співавторстві з Кузьміною Н. М. та Михаліним Г. О.).

та цілому ряді інших започатковано сучасні комп'ютерно-орієнтовані методичні системи навчання математики і частково фізики, орієнтовані на гармонійне педагогічно доцільне і виважене поєднання надбань традиційних методичних систем навчання і сучасних інформаційно-комунікаційних технологій. Досить відомий сьогодні в школах і педагогічних університетах України програмний комплекс Gran був розроблений М. І. Жалдаком та його тодішнім аспірантом А. В. Пеньковим ще в 1989 р. для комп'ютерів Ямаха, якими тоді були оснащені школи і вищі педагогічні навчальні заклади колишнього СРСР. Розроблений М. І. Жалдаком та його співавторами навчальний посібник "Теорія ймовірностей і математична статистика" у 2008 році затверджено Міністерством освіти і науки України як підручник для студентів фізико-математичних спеціальностей вищих педагогічних навчальних закладів.

Зараз програмно-методичний комплекс Gran досить широко використовується в школах і педагогічних вузах України, про що свідчать публікації в журналах "Математика в школі", "Комп'ютер в школі та сім'ї", збірнику наукових праць "Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання", збірниках наукових праць конференцій, присвячених М. В. Остроградському, теми кандидатських і докторських дисертацій з методик навчання математики, фізики, інформатики.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жалдак Мирослав Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Жалдак Мирослав Іванович ( 15 серпня 1937 - 26 лютого 2021) - академік Академії педагогічних наук України, доктор педагогічних наук, професор, завідувач кафедри теоретичних основ інформатики Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова. Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області.

# data[].attributes.attachment_caption
Ющенко Катерина Логвинівна

# data[].attributes.headline
	Робота Савченко Дар'ї 5А

# data[].attributes.subject
	Робота Савченко Дар'ї 5А

# data[].attributes.body
К.Л. Ющенко народилася 8 грудня 1919 року в колишній столиці запорізьких козаків місті Чигирині. Її батьком був вчитель історії та географії Логвин Федорович Рвачев. У 1937 році його визнали українським націоналістом і заарештували. У цей час Катерина Логвинівна вчилася на першому курсі фізико-математичного факультету Київського університету. Як дочку «ворога народу» 17-річну Катерину виключили з університету. Мати Катерини намагалася довести невинність батька і принесла чекістам документи про його участь у революційному русі. Більше вона не повернулася. Її, як і батька, засудили до 10 років тюремного ув'язнення. Принесені матір'ю документи спалили на її очах. Тільки в 1954 році після смерті Сталіна батьки Катерини Ющенко були реабілітовані посмертно за відсутністю складу злочину.

А тоді, влітку 1938 року, Катерина вирішила вступити до Узбецького державного університету в Самарканді. Коли під час війни Узбецький університет об'єднали зі Середньоазіатським державним університетом в Ташкенті, молода студентка була перенаправлена ​​туди. Одночасно Катерина влаштувалася на роботу на військовому підприємстві, яке випускало приціли для танкових гармат.

Після закінчення війни Катерина Ющенко повернулася до України. У цей час у Львові відкрилась філія Інституту математики АН України. Майбутній академік АН України Борис Володимирович Гнеденко запропонував Ющенко роботу в його відділі теорії ймовірностей.

У 1950 році Катерина Логвинівна успішно захистила кандидатську дисертацію. У тому ж році Гнеденко обрали дійсним членом АН України, а його відділ перевели до Київського інституту математики АН України. Він тут же запропонував К.Л. Ющенко переїхати до Києва.

Інститут математики був в ці роки у розквіті. Його директор - академік Олександр Юрійович Ішлінський - займався теорією гіроскопів - дуже актуальною проблемою в часи, коли будівництво супутників перебувало на початковій стадії. Під час своїх досліджень Ішлінському потрібно було робити складні розрахунки. Для цього  було закуплено комплект лічильно-аналітичних машин, які встановили в підвалі будівлі президії АН України. Катерину Логвинівну призначили керівником цієї обчислювальної лабораторії.

У 1954 р. за ініціативою академіка Б.В. Гнеденко лабораторія Лебедєва, де був створений перший в континентальній Європі комп'ютер “МЭСМ”, була переведена в Інститут математики. До її експлуатації підключилася група вчених, серед яких опинилася і Катерина Ющенко.

Обмеженість внутрішньої пам'яті “МЭСМ” і її невисока швидкодія, нестійкість роботи, викликана великою кількістю електронних ламп, змушували розробників програм знаходити витончені способи використання внутрішньої мови комп'ютера. Складання кожної програми розглядалося як вирішення індивідуальної задачі. Програмісти шукали економні рішення, майстерно використовуючи ті чи інші особливості системи команд комп'ютера.

У процесі роботи з'ясувалося, що більш складні завдання важко вирішувати шляхом написання просто машинних програм. Так виникла необхідність у розробці мови програмування «високого рівня» і виникла проблема створення відповідного транслятора для кращого спілкування людини з комп'ютером. Істотно вплинув на розуміння цієї проблеми професор Київського університету Л.І.Калужнін, який читав в 50-70-ті роки курс математичної логіки і запропонував формальний апарат граф-схем програм.

Під впливом робіт члена кореспондент АН СРСР О. А. Ляпунова, який запропонував операторний метод програмування, в Києві почало розвиватися теоретичне програмування. У результаті в 1955 році B.C.Королюк і К.Л.Ющенко розробили адресну мову, яка на мовній основі втілила два загальних принципи роботи комп'ютера - адресність і програмне керування. Створюючи зручну систему понять для опису архітектури комп'ютера і його системи команд, автори ввели в «Адресну мову» засоби маніпулювання адресами другого рангу.

Саме створення «Адресної мови» стало першим фундаментальним досягненням наукової школи теоретичного програмування. Випередивши створення перших мов програмування Фортран (1958), Кобол (1959) і Алгол (1960), адресна мова передувала появі не тільки мов програмування з апаратом непрямої адресації, але й асемблерів, а її конструкції увійшли до складу сучасних мов.

Катерина Логвинівна спільно з Б.В.Гнеденко і В.С. Королюком написала перший в СРСР підручник з програмування «Елементи програмування». Книга була видана в 1961 році і перевидана в 1964 році. Побачили світ і її переклади: в 1964 році в НДР і Угорщині, а в 1969 році - у Франції.

У наступні роки вона підготувала 45 кандидатів і 11 докторів наук. Київська школа теоретичного програмування стала відомою далеко за межами Радянського Союзу. К.Л. Ющенко були присуджені дві Державні премії України (Державні премії УРСР) і премія Ради Міністрів СРСР, а за теоретичні розробки в області комп'ютерної алгебри - академічна премія імені Глушкова. Також К. Ющенко була нагороджена Орденом княгині Ольги.

Талановитий програміст, Катерина Логвинівна отримала 5 авторських свідоцтв. Вона є автором понад 200 наукових праць, у тому числі 23 монографій і навчальних посібників, частина яких була перекладена і видана в Німеччині, Чехії, Угорщині, Франції та Данії.

# data[].attributes.headline
Робота Твердохлібової софьй

# data[].attributes.subject
Робота Твердохлібової софьй

# data[].attributes.body
Любомир Романків (англ. Lubomyr Romankiw; нар. 17 квітня 1931, м. Жовква, Україна) — провідний науковець компанії IBM у галузі комп'ютерних технологій, співвинахідник (разом з Девідом Томпсоном) процесів створення тонкоплівкових індуктивних і магніторезистивних мікроголовок для запису інформації[1], що уможливили появу жорстких дисків і персональних комп'ютерів, автор і співавтор понад 65 патентів. Директор відділу електрохімічної технології й магнетизму Дослідного центру корпорації ІВМ (Йорктаун Гайтс, Нью-Йорк)

Народився 17 квітня 1931 року в м. Жовква, нині Львівська область, Україна (тоді Жовківський повіт, Львівське воєводство, Польська Республіка).

1957 року отримав ступінь бакалавра в Університеті Альберти, закінчив магістратуру та отримав ступінь доктора філософії в галузі металургії та матеріалознавства в Массачусетському технологічному інституті в 1962 році. Автор понад 150 статей, відредагував 10 томів матеріалів різних технічних симпозіумів.

Значна частина його роботи пов'язана з вивченням магнітних матеріалів, рефлективними дисплеями та процесами міднення (англ. Copper plating). Інженер хімії (з 1955 року). Доктор металургії і матеріалознавства. Керівник Центру Електрохімічної технології та мікроструктур в Дослідному Інституті ім. Т. Дж. Ватсона фірми ІВМ. Винахідник процесів створення індуктивних і магніторезистивних мікроголовок для записування/зчитування інформації на жорстких дисках комп'ютерів.[4]

За значні досягнення отримав медаль Перкіна — найвищу відзнаку Товариства хімічної промисловості США (1993),[5] медаль Вітторіо де Нора від Електрохімічного товариства США (1994)[6], відзнаку пам'яті Морріса Н. Лібмана від IEEE (1994), Винахідник Року за версією Асоціації прав інтелектуальної власності Східного Нью-Йорку (2000) і Винахідник Року (Асоціація права інтелектуальної власності Нью-Йорку, 2001 рік). Отримав 13 нагород за видатні винаходи та внесок від IBM і 25 нагород за винаходи та досягнення.[3] Занесений до престижних видань «Хто є хто в науковому світі» та в «Хто є хто в Америці».

У березні 2012 року Любомир Романків введений до Зали національної слави США, є одним з десяти винахідників (разом зі Стівом Джобсом), удостоєних такої честі.

• Член ВСУМ у Львові в 1943-44 роках.

• Став членом Пласту в 1946-му році в Берхтесґадені, Німеччина. І-ша проба й присяга.

• 1947-48 — II і III проби — Мюнхен-Фрайман, Німеччина. Вишколи: Виховників УПЮ і УПН та зв'язкових. Гуртковий, кур. провід.

• 1948-57 — Співорганізатор станиці Едмонтон, виховник, зв'язковий, гніздовий, кошовий, станичний.

• 1958-61 — Юнацький виховник в Бостоні, кошовий. 1965-77 — 2-ий заступник Голови КПС та секретар КПС в США.

• 1978-84 — Голова ГПБ; ступінь сен. керівництва; засновник Фонду Дрота. Ініціатор ЮМПЗ-82 в Європі.

• 1987-94 — Голова ГПРади. Ініціатор переговорів із Скаутовим бюром в Женеві про приняття Пласту до Світового Скаутинґу. Як Голова ГПР взяв участь в перших 4-ох З'їздах Пласту в Україні й допомагав спрямовувати пластову працю.

• 1994 — Заступник Голови ГПБ для зв'язку зі Скаутовим Бюром. Разом з делегацією України брав участь у 18-му Світовому Джемборі. Репрезентував Пласт у розмовах із Скаутовим Бюром.

• Орден князя Ярослава Мудрого V ступеня (Україна, 22 серпня 2020) — за вагомий особистий внесок у зміцнення міжнародного авторитету України, розвиток міждержавного співробітництва, плідну громадську діяльність[9].

• Портрет Любомира Романківа розміщений у Залі національної слави США. Після Ігора Сікорського, Любомир Романків став другим українцем, чий портрет висить у цій залі.

# data[].attributes.headline
Херсун Иван 

# data[].attributes.subject
Херсун Иван 

# data[].attributes.body
Біографія
Володимир Олександрович Зеленський

Народився 25 січня 1978 року в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області.

Громадянин України. Проживає в Україні, зокрема протягом останніх десяти років до дня виборів.

Освіта вища. У 1995-2000 рр. навчався у Київському національному економічному університеті за спеціальністю «Правознавство», здобув кваліфікацію юриста.

1997-2003 рр. – актор, сценарист, художній керівник команди Клубу веселих і кмітливих «Квартал 95».

2003-2011 рр. – художній керівник у товаристві з обмеженою відповідальністю «Студія «Квартал 95».

2011-2012 рр. – генеральний продюсер у приватному акціонерному товаристві «Телеканал «Інтер».

2013-2019 рр. – художній керівник у товаристві з обмеженою відповідальністю «Студія «Квартал 95».

# data[].attributes.headline
Робота Царика В'ячеслава

# data[].attributes.subject
Робота Царика В'ячеслава

# data[].attributes.body
Жалдак Мирослав Іванович
Оcвіта: |   | Київський державний університет імені Т.Г.Шевченка, 1959 р.
Посада: |   | завідувач кафедри, професор
Наукові ступені і звання: |   | Академік НАПН України, доктор педагогічних наук, професор
Дисципліни, які викладає: |   | Теорія ймовірностей і математична статистика
В університеті працює: |   | з 1962 р.
Стажування: |   | 2017 рік, Інститут інформаційних технологій і засобів навчання НАПН України

Жалдак Мирослав Іванович народився в сім'ї вчителів 15 серпня 1937 року в селі Лазірки (колись Лазірківського, тепер Оржицького району) Полтавської області.

Фах:
математик-обчислювач.

Рід діяльності:
науково-педагогічна.

Освіта:
Київський державний університет імені Т.Г.Шевченка, механіко-математичний факультет в 1959 р.

Вчені ступені, звання:
кандидат фізико-математичних наук (1965),
доцент (1970),
доктор педагогічних наук (1990),
професор (1991),
член-кореспондент Академії педагогічних наук України (1992),
академік Академії педагогічних наук України (1995).

Наукові, почесні звання:
Ветеран праці (1987),
Відмінник народної освіти УРСР (1987),
Відмінник освіти СРСР (1989),
Заслужений діяч науки і техніки України (2000),
Заслужений професор НПУ імені М.П. Драгоманова(2011).

Працював:
1959-1960 - ДКБ а/я 56, м. Тула (Росія), інженер;
1960-1962 - КВІРТУ м. Київ, асистент кафедри вищої математики;
з 1962 - Київський державний педагогічний інститут імені О.М.Горького (нині Національний педагогічний університет імені М.П.Драгоманова): аспірант, молодший науковий співробітник науково-дослідної електронно-обчислювальної лабораторії, асистент, старший викладач, доцент, завідуючий кафедрою, професор.
з 1980 - завідуючий кафедрою вищої математики,
з 1989 - завідуючий кафедрою інформатики.
з 2008 - директор Інституту інформатики, завідуючий кафедрою теоретичних основ інформатики.
Досліджує проблеми комп'ютерно-орієнтованих систем навчання природничих дисциплін в середніх і вищих педагогічних навчальних закладах.
Читає лекції з обчислювальної математики, теорії ймовірностей, інформатики.
Підготував 28 кандидатів наук і дванадцять докторів наук.
Член (з 2003 року голова) спеціалізованої Вченої ради Д 26.053.03 із захисту докторських і кандидатських дисертацій за спеціальністю 13.00.02 - теорія і методика навчання (математики, фізики, інформатики).

Науковий керівник Всеукраїнського науково-методичного семінару з проблем інформатизації навчального процесу, головний редактор збірника наукових праць ''Комп'ютерно-орієнтовані системи навчання'', який видається за результатами роботи семінару, член редколегій журналів ''Комп'ютер в школі та сім'ї'', ''Математика в школі'', член редакційної ради газети ''Інформатика'', голова методичної комісії з інформатики при Науково-методичній раді Міністерства освіти і науки України.

З 1987 р. по 2002 р. був головою журі обласних і республіканських олімпіад з інформатики, республіканських конкурсів Вчитель року з інформатики (2002 р., м. Херсон) та математики (2004 р., м. Біла Церква) , Брав участь у роботі Малої Академії наук (1998-2000 рр. голова журі).

Співавтор змісту і програм курсів ''Чисельні методи'', ''Основи інформатики'', ''Інформатика'', ''Математична логіка і теорія алгоритмів'', ''Обчислювальна практика для фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів'' (1992 р.), один із авторів концепції інформатизації освіти в Україні (1994 р.), концепції змісту наскрізної освіти з інформатики і обчислювальної техніки для всіх ланок освіти (1993 р.), проекту Державного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (1997 р.), Держаного стандарту загальної середньої освіти в Україні з інформатики (2003 р.), типової програми кандидатського іспиту із спеціальності 13.00.02 Теорія і методика навчання інформатики (1999 р.), Галузевих стандартів вищої освіти напряму підготовки 0101 Педагогічна освіта. спеціальність 6.010100 Педагогіка і методика середньої освіти; Математика і фізика (2002 р.).

Опублікував понад 250 робіт, серед яких біля 50 книг і брошур. Основні з них:
1. Чисельні методи математики. -К. Вища школа. 1984. -206 с. (у співавторстві з Рамським Ю.С.).
2. Изучение языков программирования в школе. -К. Радянська школа. 1988. -272 с. (у співавторстві з Шкілем М.І., Морзе Н.В., Рамським Ю.С.).
3. Інформатика. Навчальний посібник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних інститутів. -К. Вища школа. 1991. -320 с. (у співавторстві з Рамським Ю.С.).
4. Комп'ютер на уроках математики. Посібник для вчителів. -К. Техніка. 1997. -304 с.
5. Інформатика-7. Навчальний посібник для учнів 7-го класу загальноосвітньої школи. -К. ДіаСофт. 2000 -208 с. (у співавторстві з Морзе Н.В.)
6. Елементи стохастики з комп'ютерною підтримкою. Посібник для вчителів. -К. Шкільний світ. 2002.- 120 с. (у співавторстві з Михаліним Г.О.).
7. Математика (алгебра і початки аналізу) з комп'ютерною підтримкою Київ.: МАУП, 2003. - 304 с.( у співавторстві з Грохольською А.В., Жильцовим О.Б).
8. Програмний комплекс GRAN Версія 1.0. Міністерство освіти і науки України. Державний департамент інтелектуальної власності. Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № 7937 (у співавторстві з Горошко Ю.В., Вітюком О.В.).
9. Математика з комп'ютером. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004 р. - 250 с. (у співавторстві з Ю.В. Горошком, Є.Ф. Вінниченком). 11. Комп'ютер на уроках геометрії. Посібник для вчителів. - К. РНЦУ ДІНІТ, 2004. - 172 с. (у співавторстві з Вітюком О.В.).
10. Теорія ймовірностей і математична статистика. Підручник для студентів фізико-математичних факультетів педагогічних університетів. -Полтава. Довкілля - К. 2009. -500 с. (співавтори Г.О. Михалін, Н.М. Кузьміна).

# data[].attributes.headline
 Привіт! Робота Доценко Давида.

# data[].attributes.subject
 Привіт! Робота Доценко Давида.

# data[].attributes.body
2 листопада 1902, Нижній Новгород — пом. 3 липня 1974, Москва) — вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера.

Навчався в Московському вищому технічному училищі. Впродовж 10 років керував відділом автоматики у Всесоюзному електротехнічному інституті.

Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (з 1947 року) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) в напівзруйнованій церкві[2] першої в СРСР і у континентальній Європі обчислювальної машини МЕОМ (малої електронної обчислювальної машини, рос. — МЭСМ) у 1950 році[3]. З 1952 року, вже в Інституті точної механіки і обчислювальної техніки АН СРСР (Москва), керував створенням ЕОМ «БЕСМ — 1». На її базі пізніше, під його ж керівництвом, були створені такі радянські ЕОМ, як М-20 тощо.

Доповідь С. Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найшвидкодіючими в Європі.[джерело?]

В 1958 році як головний конструктор брав участь в розробці ЕОМ М-20 (разом з М. К. Сулимом та М. Р. Шура-Бура), розроблені рішення в подальшому були втілені в декількох серіях напівпровідникових вітчизняних ЕОМ.

1960 року в Києві, під керівництвом В. Глушкова, сконструйовано напівпровідникову ЕОМ «Дніпро».

Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР у період ядерного протистояння.
Під керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер — Мала електронна лічильна машина («МЭСМ»). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно конкурувала з американською фірмою «IBM». Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найскладніших ЕОМ, кожна — продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації за попередню.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
С. О. Лебедєв у 1950-х

Сергі́й Олексі́йович Ле́бедєв ( 2 листопада 1902, Нижній Новгород - 3 липня 1974, Москва) - вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера.

Навчався в Московському вищому технічному училищі. Впродовж 10 років керував відділом автоматики у Всесоюзному електротехнічному інституті.

Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (з 1947 року) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) в напівзруйнованій церкві першої в СРСР і у континентальній Європі лампової обчислювальної машини МЕОМ (малої електронної обчислювальної машини, рос. - МЭСМ) у 1950 році. З 1952 року, вже в Інституті точної механіки і обчислювальної техніки АН СРСР (Москва), керував створенням ЕОМ "БЕСМ - 1". На її базі пізніше, під його ж керівництвом, були створені такі радянські ЕОМ, як М-20 тощо.

Доповідь С. Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найшвидкодіючими в Європі.[джерело? ]

В 1958 році як головний конструктор брав участь в розробці ЕОМ М-20 (разом з М. К. Сулимом та М. Р. Шура-Бура), розроблені рішення в подальшому були втілені в декількох серіях напівпровідникових вітчизняних ЕОМ.

1960 року в Києві, під керівництвом В. Глушкова, сконструйовано напівпровідникову ЕОМ "Дніпро".

Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР у період ядерного протистояння.[джерело? ]

Учень С. Лєбєдєва В. Бурцев створив ЕОМ "Діана-1" та "Діана-2", що забезпечили автоматичне стеження за цілями. Київські ЕОМ були використані для створення першої системи протиракетної оборони СРСР (генеральний конструктор Г. В. Кисунько).

Донька Наталія (нар. 1939) - радянський і російський історик, видний дослідник Катиньського розстрілу.

Під керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер - Мала електронна лічильна машина ("МЭСМ"). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно конкурувала з американською фірмою "IBM". Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найскладніших ЕОМ, кожна - продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації за попередню.

Пам'ятник Лебедєву С. О. на території Київського політехнічного інституту

Меморіальна дошка на будівлі Інституту електродинаміки НАН України

В короткому листі, направленому до Ради з координації Академії наук СРСР, С. О. Лебедєв написав: "Цифровими обчислювальними машинами почав займатися наприкінці 1948 року. Самостійно в 1948-1949 роках розробив основні принципи побудови таких машин. Враховуючи їх виняткове значення для нашого народного господарства, а також відсутність в Союзі будь-якого досвіду їх побудови і експлуатації, я вирішив якомога швидше створити малу електронну лічильну машину МЭСМ, за допомогою якої можна було б досліджувати основні принципи побудови, перевірити методику розв'язання окремих задач і накопичити експлуатаційний досвід. У зв'язку з цим було намічено створити діючий макет машини з подальшим його перетворенням в малу електронну лічильну машину. Щоб не затримувати розробку, були вимушені виконати запам'ятовуючий пристрій на тригерних комірках, що зменшило його об'єм. Розробка основних елементів була проведена в 1948 р. До кінця 1949 р. були розроблені загальне компонування машини та принципові схеми її блоків. У першій половині 1950 р. були виготовлені окремі блоки та було розпочато їх налагодження у взаємодії, до кінця 1950 р. налагодження створеного макету було закінчено. Діючий макет успішно демонструвався комісії".

Фреска в ІТМіОТ

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві ( вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева "за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління".

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва "за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем".

# data[].attributes.attachment_link.title
Лебедєв Сергій Олексійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергі́й Олексі́йович Ле́бедєв ( 2 листопада 1902, Нижній Новгород - 3 липня 1974, Москва) - вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера. Навчався в Московському вищому технічному училищі. Впродовж 10 років керував відділом автоматики у Всесоюзному електротехнічному інституті. Академік АН УРСР з 1945 року.

# data[].attributes.headline
Привіт! Це Швацька Маріна 

# data[].attributes.subject
Привіт! Це Швацька Маріна 

# data[].attributes.body
Сергі́й Олексі́йович Ле́бедєв народився 2 листопада 1902, Нижній Новгород — помер 3 липня 1974, Москва — вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера.
Навчався в Московському вищому технічному училищі. Впродовж 10 років керував відділом автоматики у Всесоюзному електротехнічному інституті.

Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (з 1947 року) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) в напівзруйнованій церкві[2] першої в СРСР і у континентальній Європі обчислювальної машини МЕОМ (малої електронної обчислювальної машини, рос. — МЭСМ) у 1950 році. З 1952 року, вже в Інституті точної механіки і обчислювальної техніки АН СРСР (Москва), керував створенням ЕОМ «БЕСМ — 1». На її базі пізніше, під його ж керівництвом, були створені такі радянські ЕОМ, як М-20 тощо.

Доповідь С. Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найшвидкодіючими в Європі.

В 1958 році як головний конструктор брав участь в розробці ЕОМ М-20 (разом з М. К. Сулимом та М. Р. Шура-Бура), розроблені рішення в подальшому були втілені в декількох серіях напівпровідникових вітчизняних ЕОМ.

1960 року в Києві, під керівництвом В. Глушкова, сконструйовано напівпровідникову ЕОМ «Дніпро».

Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР у період ядерного протистояння.

Учень С. Лєбєдєва В. Бурцев створив ЕОМ «Діана-1» та «Діана-2», що забезпечили автоматичне стеження за цілями. Київські ЕОМ були використані для створення першої системи протиракетної оборони СРСР (генеральний конструктор Г. В. Кисунько).

Донька Наталія (нар. 1939) — радянський і російський історик, видний дослідник Катиньського розстрілу.
Основний Дороботок
Під керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер — Мала електронна лічильна машина («МЭСМ»). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно конкурувала з американською фірмою «IBM». Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найскладніших ЕОМ, кожна — продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації за попередню.

Пам'ятник Лебедєву С. О. на території Київського політехнічного інституту

Меморіальна дошка на будівлі Інституту електродинаміки НАН України

В короткому листі, направленому до Ради з координації Академії наук СРСР, С. О. Лебедєв написав: «Цифровими обчислювальними машинами почав займатися наприкінці 1948 року. Самостійно в 1948—1949 роках розробив основні принципи побудови таких машин. Враховуючи їх виняткове значення для нашого народного господарства, а також відсутність в Союзі будь-якого досвіду їх побудови і експлуатації, я прийняв рішення якомога швидше створити малу електронну лічильну машину МЭСМ, за допомогою якої можна було б досліджувати основні принципи побудови, перевірити методику розв'язання окремих задач і накопичити експлуатаційний досвід. У зв'язку з цим було намічено створити діючий макет машини з подальшим його перетворенням в малу електронну лічильну машину. Щоб не затримувати розробку, були вимушені виконати запам'ятовуючий пристрій на тригерних комірках, що зменшило його об'єм. Розробка основних елементів була проведена в 1948 р. До кінця 1949 р. були розроблені загальна компоновка машини та принципові схеми її блоків. У першій половині 1950 р. були виготовлені окремі блоки та було розпочато їх налагодження у взаємодії, до кінця 1950 р. налагодження створеного макету було закінчено. Діючий макет успішно демонструвався комісії».                                                                                      ...                               Нагороди і премії

Герой Соціалістичної Праці (1956);

Сталінська премія третього ступеню (1950) — за розробку і впровадження приладу компаундування генераторів електростанцій для підвищення стійкості енергосистем і покращення роботи електроустановок;

Ленінська премія (1966) — за створення системи «А» (протиракетної оборони);

Державна премія СРСР (1969) — за розробку і впровадження в народне господарство високопродуктивної універсальної ЕОМ ВЕОМ-6;

чотири ордена Леніна (1954, 1956, 1962 1972);

орден Жовтневої революції (1971);

2 ордена Трудового Червоного Прапора (1947, 1957)                                  ...              Вшанування пам`яті
На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».[5]

На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку.

На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому.

Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія).

З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління».[4]

З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем».

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Привіт! Це Овдієнко Поліна 

# data[].attributes.subject
Привіт! Це Овдієнко Поліна 

# data[].attributes.body
Ян Кум народився в Києві, а мешкав у Фастові, що неподалік від Києва. Він був єдиною дитиною в родині, мати займалася домашнім господарством, а батько був професійним будівельником — начальником ПМК-20. Корені у Кума були єврейські. Батьки Яна жили досить бідно — це, та походження, змусило родину в 1992 році емігрувати, хоча Кум досі з теплотою згадує своє дитинство. Спартанські умови, в яких був вихований майбутній мільярдер, ймовірно є однією з причин, через які він категорично не сприймає засилля реклами в своєму бізнесі.До США Кум імігрував разом з матір'ю та бабусею, які обрали для проживання невелике каліфорнійське місто Маунтін-В'ю, що розташувалося в Кремнієвій долині. В Маунтін-В'ю за програмою соціальної підтримки вони отримали маленьку квартиру з двома спальнями. Його батько перебратися до США не зміг. Ян навчився вільно спілкуватися англійською, але ніяк не міг звикнути до поверхневого стилю спілкування американських студентів, постійно згадуючи про українських друзів, з якими пліч-о-пліч провів десять шкільних років. «Там ти встигаєш дізнатися про людину практично все», — говорить він.В еміграції вони зіткнулися з серйозними нестатками, на перших порах його мати працювала нянею, а Ян, паралельно з навчанням, підмітав підлогу в продуктовому магазині. Коли матері Кума діагностували рак, їм доводилося виживати за рахунок її допомоги за інвалідністю. Випадково доля закинула Яна в найперспективніше місце для створення технологічних стартапів.Кум віддавав навчанню всі сили. Під час навчання в школі його насамперед цікавили обчислювальні мережі. Він отримав хороші знання в галузі інформаційних технологій та програмування, а після навчання в школі без особливих зусиль вступив до Університету Сан Хосе, та одночасно працював в Ernst & Young. За деякий час він познайомився з Брайаном Ектоном, який розгледів у молодому студенті талант, допоміг влаштуватися на роботу в Yahoo!, яка була в той час однією з найбільш престижних компаній. Заради роботи Кум покинув університет і саме в Yahoo Кум отримав неоціненний досвід, дізнавшись зсередини про інтернет-індустрію та познайомившись з людьми, які незабаром стануть інвесторами WhatsApp. Кум продовжував підтримувати близьку дружбу з Ектоном, але справи у Yahoo в ті часи пішли не надто добре, у Кума померла мати, а Ектон втратив великі заощадження під час краху «доткомів». У 2007 році вони зрозуміли, що отримали від Yahoo все, що могли, після чого обидва покинули компанію і створили власний бізнес.
За час роботи в Yahoo! Кум зміг зібрати певні заощадження — близько півмільйона доларів. Вони могли дозволити йому деякий час не хвилюватися про пошук роботи і оцінити, чим він хоче зайнятися тепер. Кум відчував, що майбутнє за «соціальними» проектами і спробував влаштуватися працювати в Facebook, проте отримав відмову.Кум не знав, як себе повноцінно реалізувати, доки 2009 року не купив iPhone і не усвідомив, наскільки великі перспективи відкриває App Store. Тоді розробник вирішив, що настав ідеальний час для створення мобільного застосунку. Під час зустрічі емігрантів із колишнього СРСР, він познайомився з програмістом Ігорем Соломенчиковим, разом із яким Кум вирішив реалізувати свою ідею. Вона була простою: створити мобільний додаток для спілкування, який враховує особливості смартфонів і прив'язаний до номера телефону. Назва WhatsApp народилася спонтанно — її можна розшифрувати як простомовне «У чому справа?» або «Як справи?», а слово App також означає «додаток». За кілька місяців програма з'явилася в App Store, проте особливої популярності не здобула. Програму не завантажили і сотні разів, що привело Кума у відчай — він був готовий все полишити та спробувати влаштуватися хоч на якусь роботу, проте його умовили ще трохи почекати. Допоміг випадок — саме в цей час Apple реалізувала функцію push-повідомлень в iOS, і Кум швидко додав їхню підтримку в програму. Тепер користувачі могли миттєво сповіщати контакти про свої статуси. Кум перепрофілював WhatsApp в повноцінний месенджер і незабаром отримав чверть мільйона завантажень. Відтоді популярність проекту почала рости високими темпами: чим більше з'являлося користувачів, тим швидше зростала абонентська база.

# data[].attributes.headline
Терновська Даша 

# data[].attributes.subject
Терновська Даша 

# data[].attributes.body
Амосов Микола Михайлович Дата народження 6 (19) грудня 1913
Місце народження с. Ольхово, Череповецький повіт, Новгородська губернія, Російська імперія
Дата смерті 12 грудня 2002 [1] [2] (88 років)
Місце смерті
Київ, Україна
Країна СРСР
Україна
Рід діяльності хірург, філософ, лікар, лікар-письменник, торакохірург
Наукова сфера кардіохірургія, геронтологія, трансплантологія та Біологічна кібернетика
Місце роботи
Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова АМН України
Вчений ступінь доктор медичних наук
Вчене звання академік АН УРСР
академік НАНУ
Альма-матер Архангельський медичний інститут (1933)
Заочний індустріальний інститут (1940) З 2007 року НАН України надається премія імені Амосова М. М. за видатні наукові роботи в галузі кардіо- та судинної хірургії та трансплантології; за видатні роботи у галузі біоенергетики, проблем штучного інтелекту та розробки нових інформаційних технологій[21].
У 2004 році було встановлено пам'ятну меморіальну дошку у Старокримському санаторії та Старокримській міській лікарні було присвоєно ім'я Амосова.
2003 року встановлено пам'ятну меморіальну дошку на будинку в Старому Криму, де жив Микола Михайлович.
Ім'я Амосова присвоєно медичному училищу Череповця

# data[].attributes.attachment_link.title
Амосов Микола Михайлович

# data[].attributes.headline
Привіт! Робота Циганова Павла

# data[].attributes.subject
Привіт! Робота Циганова Павла

# data[].attributes.body
Автор фундаментальних праць з теоретичної та прикладної кібернетики, штучного інтелекту, теорії цифрових автоматів, з питань застосування кібернетичних методів в економіці.

Народився 24 серпня 1923 р. у м. Ростові-на-Дону. Батько, Михайло Іванович, був родом із станиці Луганської, що розташована на межі між Україною та Росією, закінчив Єкатеринбурзький гірничий інститут.

У 1927-1928 pp. сім'я переїхала у м. Шахти, де Михайло Іванович працював спочатку гірничим інженером на шахті, а потім викладав у технікумі. Мати, Віра Львівна Босова, була родом із станиці Кам'янської, працювала службовцем.

Видатні здібності Віктора Михайловича проявилися дуже рано. Він мав феноменальну пам'ять, прагнув до знань. Батьки сприяли здібностям дитини. Бабуся по батьку Юхимія Петрівна читала внуку казки та співала пісні. Батько малював для сина малюнки та вчив читати. Ще в дошкільному віці хлопчик читав Уеллса, Жуля Верна та іншу, в основному науково-фантастичну, літературу.

У 1931 р. Віктор пішов до школи. Навчався легко. Мав багато захоплень. Одним із перших була астрономія. У першому класі він уже знав назви планет, у третьому - захопився зоологією. Прочитав книжку Брема про тварин та вивчив їх класифікацію. Пізніше Віктора зацікавили мінералогія та геологія. Цьому захопленню сприяв батько, гірничий інженер. Крім того, Михайло Іванович був радіолюбителем. Це захоплення також передалося синові. Починаючи з літа між четвертим і п'ятим класом Віктор почав вивчати радіотехніку, спочатку з книжок для радіолюбителів, а потім і з серйозніших підручників. Його не задовольняли готові радіосхеми, і Віктор починав конструювати власні. Навчаючись у п'ятому класі, він разом з батьком змайстрував примітивний телевізор.

В міру дорослішання розширювалося і коло інтересів В. Глушкова. У 8 класі він зацікавився філософією. Вступивши в пору юнацтва, захопився літературою, знав напам'ять багато віршів. Випускний вечір у Віктора і його однокласників відбувся в суботу 21 червня 1941 p., a 22 червня почалася війна. Віктор мріяв учитися в Московському університеті на фізичному факультеті, а довелося рити окопи та протитанкові рови. В артилерійське училище, куди подав документи, його не прийняли через короткозорість. Глушков вступив у Ростовський університет на фізико-математичний факультет, але вже 29 вересня першокурсників мобілізували на риття окопів. Коли німці наблизились до міста Шахти, Віктор з матір'ю намагались пішки піти у тил, але потрапили в оточення і змушені були повернутися.

14 лютого 1943 р. після звільнення рідного міста Шахти В. М. Глушкова мобілізували у так звану "трудову армію" й направили на відновлення шахт Донбасу. Спочатку Віктор працював чорноробом, потім його перевели на інженерну посаду - інспектором з якості та техніки безпеки. Умови роботи були дуже важкими. Праця була маломеханізованою, часто траплялися обвали. У них потрапляв і Глушков.

Прагнучи здобути вищу освіту, восени 1944 р. Віктор їде до Новочеркаська і вступає до Індустріального інституту. В міру наближення завершення занять зростав його інтерес до точних наук. Глушков вирішує пов'язати свою долю з математикою і тому повертається на фізико-математичний факультет Ростовського університету, де провчився лише місяць. Оскільки він не зміг облаштуватися в гуртожитку, а наймати квартиру було дорого, Глушкову довелося вчитися на заочному відділенні і жити в Шахтах у батьків. Екзамени за фізико-математичний факультет Ростовського університету він здав екстерном.

Після закінчення у 1948 р. Ростовського університету, незважаючи на виявлені неординарні здібності та цікавий дипломний проект, В. М. Глушков отримав направлення на роботу на Урал, в установу, що була пов'язана з атомною промисловістю, яка на той час тільки зароджувалася. Адже мав "пляму" в біографії - перебування на окупованій території. У Свердловськ він приїхав із дружиною, Валентиною Михайлівною Папковою, з якою разом навчалися в Індустріальному інституті.

З приїздом на Урал почалася наукова діяльність Глушкова, яка ділиться на два періоди: алгебраїчний (1948-1956 pp.) та кібернетичний (1956-1982 pp.). Перший період почався зі знайомства з Сергієм Миколайовичем Черниковим, алгебраїстом, деканом Свердловського університету. Його вразив талант молодого спеціаліста. І якби на Глушкові не було тавра "перебував у німецькій окупації", можливо, С. М. Черников узяв би його до себе, але максимум, що він міг зробити, це влаштувати В. М. Глушкова асистентом у Свердловський лісотехнічний інститут на чверть ставки.

У 1949 p., через рік після закінчення Ростовського університету, В. Глушков став аспірантом Черникова, а у жовтні 1951 р. захистив кандидатську дисертацію "Локально-нільпотентні групи без скруту з умовою обриву деяких ланцюгів підгруп". Отримані Глушковим результати згодом увійшли до підручника вищої математики.

Перед В. М. Глушковим відкривалася чудова кар'єра вченого-алгебраїста. Але в його долі раптом відбулися кардинальні зміни. Замість того, щоб продовжувати розпочатий напрям досліджень, В. М. Глушков захопився п'ятою проблемою Гілберта, та так, що думав про неї протягом трьох років. І нарешті зумів вирішити цю проблему.

У 1955 p., після закінчення однорічної докторантури при Московському університеті, В. М. Глушков захистив докторську дисертацію "Топологічні локально-нільпотентні групи". Отримані результати відразу ж поставили молодого вченого у перші лави математиків Радянського Союзу. Того ж року його обирають членом Московського математичного товариства. Глушков публікується у вітчизняних та закордонних виданнях. Проте досягнуте не задовольняє допитливу натуру Глушкова. Він знову робить різкий крок у своїй науковій діяльності - від абстрактної математики до досить практичної кібернетики. На цей раз учений зробив вибір на все життя.

Початок кібернетичного періоду діяльності Глушкова припадає на 1956 р. У цей час він приїжджає до Києва. Далі вся наукова й педагогічна діяльність Глушкова буде нерозривно пов'язана з цим містом. З 1956 р. він завідує лабораторією обчислювальної техніки й математики, а з 1957 р. працює директором Обчислювального центру АН УРСР, створеного на базі цієї лабораторії. В 1962 р. на базі Обчислювального центру було створено Інститут кібернетики АН УРСР, директором якого став В. М. Глушков.

З 1957 р. Віктор Михайлович працює професором Київського університету. У 1958 р. його обирають членом-кореспондентом, а в 1961 р. - академіком АН УРСР. З 1962 р. В. М. Глушков - віце-президент АН УРСР, а у 1964 р. його обирають дійсним членом Академії наук СРСР.

В. М. Глушков був нагороджений багатьма орденами і почесними званнями, відзначений Ленінською премією, Державними преміями СРСР і УРСР.

Він був одним з ініціаторів створення факультету кібернетики Київського університету. З 1965 р. до дня своєї смерті очолював кафедру теоретичної кібернетики за сумісництвом.

В. М. Глушков опублікував понад 800 робіт, у т. ч. 30 монографій.

Здавалося б, науковий і життєвий шлях академіка В. М. Глушкова був щасливим і безхмарним. Насправді ж, як людина відповідальна і небайдужа, він хотів не лише внести значний вклад в кабінетну науку, а й бачити практичне застосування своїх розробок. Але часто наражався на нерозуміння чи просто небажання розуміння з боку чиновників тоталітарної командно-адміністративної системи.

Помер Віктор Михайлович 30 січня 1982 p., проживши всього 58 років. У дні святкування тридцятиріччя факультету кібернетики університету його співробітники і студенти низько схиляли свої голови перед пам'яттю цієї видатної людини.

# data[].attributes.headline
Городніченко Діма 5А

# data[].attributes.subject
Городніченко Діма 5А

# data[].attributes.body
Андре́й Петро́вич Ершо́в — советский учёный, один из пионеров теоретического и системного программирования, создатель Сибирской школы информатики, академик АН СССР. Его работы оказали огромное влияние на формирование и развитие вычислительной техники не только в СССР, но и во всём мире. Википедия

Дата и место рождения: 19 апреля 1931 г., Москва, Россия

Дата и место смерти: 8 декабря 1988 г., Москва, Россия

Награды: Орден «Знак Почёта», Орден Трудового Красного Знамени

Образование: Московский государственный университет имени М.В.Ломоносова

Книги: Izbrannye trudy, Концепция и архитектура машинного фонда русского языка, The ALPHA automatic programming system, ещё

Научная сфера: Информатика и вычислительная техника, программирование

# data[].attributes.headline
Робота Долгова Петра.Макс Левчин

# data[].attributes.subject
Робота Долгова Петра.Макс Левчин

# data[].attributes.body
Максиміліан Левчин

Народився 15 липня 1975 року в Києві в єврейській родині. Іменем Максиміліан його назвали на честь поета Максиміліана Волошина, великим шанувальником якого був батько Макса – відомий в літературних колах поет і прозаїк Рафаель Залманович Левчин. Мати Ельвіна Пінхасівна Зельцман – мультимедійний художник, фотограф, перекладач і програміст.

У 1991 році сім’я емігрувала в США і оселилася в Чикаго, Іллінойс. На час переїзду в США Макс вже непогано знав англійську мову, що допомогло йому вступити до Іллінойcского університету в Урбана-Шампейн, де він вивчав комп’ютерні науки. Після закінчення університету в 1997 році Макс переїхав в Силіконову долину.

Разом зі своїм другом Пітером Тилем заснував компанію Confinity. Їх сервіс дозволив відправляти гроші електронною поштою і практично відразу почав працювати з електронними аукціонами, зокрема з eBay. Пізніше Confinity злилася з фінансовою компанією X.com, що належала тоді ще нікому не відомому Ілону Маску. Свою нову компанію Макс і Ілон назвали PayPal.

У 2013 році Левчин став єдиним айтішником з українським корінням, якого внесли в рейтинг найуспішніших людей світу, молодших за 40 років. Тоді Forbes оцінював його статки в $100 млн.

2014-го Левчин запускає ще один стартап – Slide, один із сервісів якого призначений для зручного відображення великої кількості фотографій для користувачів соціальної мережі MySpace. Пізніше Slide переорієнтувався на створення соціальних сервісів для MySpace і Facebook. У 2010-му його купив Google. За інформацією TechCrunch, сума угоди становила $182 млн.

Зараз Левчин разом із дружиною Неллі і двома дітьми живе у передмісті Сан-Франциско.

# data[].attributes.headline
Привіт! Робота Дідії Софії

# data[].attributes.subject
Привіт! Робота Дідії Софії

# data[].attributes.body
Андрі́й Петро́вич Єршо́в (19 квітня 1931, Москва — 8 грудня 1988, Москва) — радянський програміст і математик, один з творців «шкільної інформатики», лідер у галузі теорії й автоматизації програмування, основні праці якого охоплюють теоретичне й системне програмування, мови програмування, теорію схем програм, мішані обчислення.

Народився в Москві в родині інтелігентів: батько був інженером-хіміком, мати — бібліотекарем.

У 1943 р. батьки А. П. Єршова переїжджають у Сибір, до м. Кемерово, де Андрій Петрович в 1949 р. закінчив середню школу.

Того ж року вступає на фізико-технічний факультет Московського університету, збираючись стати фізиком. Однак на цьому факультеті йому вчитися не довелось, але було дозволено перевестися на механіко-математичний факультет того ж університету.

На механіко-математичному факультеті А. П. Єршов став спеціалізуватися по кафедрі обчислювальної математики, якою керував академік С. Л. Соболєв, а на останніх курсах під впливом А. А. Ляпунова захопився програмуванням.

У 1953 р., ще будучи студентом, він влаштувався на роботу в Інститут точної механіки та обчислювальної техніки, (Москва),  — де складався один з перших радянських колективів програмістів, — і брав участь у підготовці прийомних випробувань однієї з перших радянських обчислювальних машин «БЭСМ».

У 1954 р. А. П. Єршов закінчив університет — це був перший у радянських ВНЗ масовий випуск за фахом «програмування».

У тому ж році його приймають в аспірантуру в Московському університеті, яку він закінчує в 1957 р. В аспірантурі він працює під керівництвом А. А. Ляпунова й до початку 1958 року завершує підготовку кандидатської дисертації, присвяченої поняттю операторного алгорифма. Однак у зв'язку з настороженим відношенням математиків у той період до нової науки — програмування — захистити дисертацію йому вдається тільки в 1962 р.

У 1957 р. А. П. Єршов стає завідувачем відділом автоматизації програмування у тільки-но створеному Обчислювальному центрі АН СРСР.