# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un motor de căutare este un program apelabil căutător, care accesează Internetul în mod frecvent și care stochează titlul, cuvinte cheie și, parțial, chiar conținutul paginilor web într-o bază de date. În momentul în care un utilizator apelează la un motor de căutare pentru a găsi o informație, o anumită frază sau un cuvânt, motorul de căutare se va uita în această bază de date și, în funcție de anumite criterii de prioritate, va crea și afișa o listă de rezultate (engleză: hit list ).

Problema nu este deloc trivială, deoarece:

există deja peste 100 milioane de site-uri web, sumând în total miliarde de pagini web, distribuite pe tot globul

conținutul acestori pagini nu este static, ci chiar extrem de dinamic (se schimbă frecvent)

răspunsul la o comandă de căutare trebuie să vină repede, în general în mai puțin de o jumătate de secundă, chiar atunci când lista de rezultate conține, să zicem, zeci de mii de pagini web potrivite la criteriile de căutare folosite.

Orice motor de căutare are trei elemente majore:

robotul de căutare: (engleză - robot, spider sau web crawler) este un program care vizitează paginile web, le citește și apoi urmărește legăturile către alte pagini.

index sau catalog: unde sunt trecute informațiile despre fiecare pagină web pe care le găsește robotul (titlul și adresa paginii, cuvinte cheie, porțiuni de text din paginile vizitate, legături către alte pagini etc.); pentru aceasta, robotul utilizează un fișier text (robots.txt) aflat în rădăcina site-ului care poate permite sau restricționa roboții motoarelor de căutare să acceseze paginile site-ului.

software-ul de căutare: care permite căutarea printre multitudinea de pagini înregistrate în index precum și afișarea rezultatului sub forma unei liste de legături, în ordinea relevanței.

Cele mai utilizate motoare de căutare în iulie 2011 sunt:

Cele mai utilizate motoare de căutare în iunie 2020 sunt

Pentru crearea acestor motoare de căutare este necesar un spider (bot, spider, web crawler) care este realizat într-un limbaj de programare care poate fi Perl, Ruby, Java, Php. Acesta extrage linkurile utile, care apoi se găsesc într-o formă prelucrată și filtrată prin metode specifice într-o bază de date.

1990: Trei studenți în domeniul informaticii de la Universitatea din Montreal, creează prima unealtă de căutare pe internet, Archie. Aceasta descărca listele de directoare a tutor fișierelor plasate public, pe site-uri FTP, însă nu indexa conținutul acestora. Archie folosea potrivire la nivel de expresie, care sunt caractere și bucăți de fraze pentru a aduce utilizatorii la adresa serverului pe care era fișierul gazduit.

1993: Oscar Nierstrasz a de la Universitatea din Geneva, creează primul motor de căutare, Web Catalog. În același an a fost lansat JumpStation, care folosea un robot web pentru a găsi pagini și a construi indexul propriu. JumpSation se folosea de un formular web ca interfață pentru programul de căutare combinând cele trei caracteristici importante ale unui motor de căutare: vizitare, indexare și căutare.

1994: a fost lansat WebCrawler primul motor de căutare cunoscut la scară largă de către public. Acesta permitea căutarea oricărui cuvânt în orice pagină, mod de funcționare ce a devenit un standard pentru toate motoarele de căutare apărute de atunci și până în prezent. WebCrawler este urmat de mai multe motoare de căutare, aflate într-o luptă acerbă pentru popularitate: Magellan, Excite, Infoseek, Inktomi, Northen Light, AltaVista, Lycos. Tot în același an apare Yahoo!, care a reprezentat cea mai populară cale prin care se putea găsi informațiile pe internet, dar funcția de căutare a acestuia opera doar în directorul propriu.

1996: Netscape oferă exclusivitatea unui singur motor de căutare în privința căutărilor din cadrul browserului Netscape.

1998: Microsoft lansează motorul de căutare MSN folosind rezultate de căutare de la Inktopi și apoi de la AltaVista. Câțiva ani mai târziu acesta își schimbă numele în Bing.

2000: motorul de căutare al companiei Google devine din ce în ce mai cunoscut. Google obține rezultate mai bune pentru mai multe căutari prin intermediul unei inovații numite PageRank. Algoritmul face o clasificare a paginilor în funcție de PageRank și de numărul de numărul de site-uri care fac legătura cu aceea pagină web. În prezent Google este cel mai folosit motor de căutare.

Istoria unor motoare de căutare

Excite

A fost creat în 1993 de cinci studenți (Graham Spencer, Joe Kraus, Ben Lutch, Mark Van Haren, Ryan McIntyre și Martin Reinfried) la Universitatea Stanford,California în cadrul unui proiect de curs denumit Architext Software. Devenit Excite, acesta a falimentat în 2001. În prezent 3 dintre fondatori sunt angajați Google, 2 sunt întreprinzători particulari iar ultimul este specializat în jocuri pe calculator.

Yahoo - Yet Another Hierarchical Officious Oracle

A fost creat în 1994 (din nou) în campusul Universității Stanford, California de doi studenți (David Filo and Jerry Yang), inițial pentru a putea ține evidența link-urilor WWW cu informații folosite pentru elaborarea lucrării de doctorat. A fost lansat la început sub denumirea de "Jerry and David's Guide to the World Wide Web" însă a fost redenumit ulterior YAHOO acronim pentru (Yet Another Hierarchical Officious Oracle). Vestea s-a răspândit pe www, astfel încât, în toamna lui 1994 site-ul a fost accesat într-o singură zi de 100.000 de vizitatori. În 1995 s-a fondat Yahoo! Inc. care a ajuns astăzi să fie accesat lunar de peste 350 milioane de utilizatori, fiind al doilea motor de căutare după Google.

Altavista - A view from above

La pătrunderea internetului pe scară largă în România, undeva în anul 1996, cel mai utilizat motor de căutare era Altavista. Lansat pe 15 decembrie 1995, de către cercetătorii de la Digital Equipment Corporation's Western Research Laboratory din Palo Alto, California, a furnizat din prima clipă o bază de date indexabilă ce conținea peste 16 milioane de documente. La sfârșitul zilei de 15 decembrie 1995, peste 300.000 de utilizatori vizitaseră pagina Altavista. După primul an de funcționare Altavista servea peste 19 milioane de cereri de căutare zilnic. Pe parcursul timpului Altavista a patentat foarte multe idei cu privire la căutarea pe INTERNET. În 2003 Altavista a fost achiziționată de Ouverture pentru 140 de milioane de dolari. La sfârșitul lui 2003, Yahoo a cumpărat Ouverture, astfel încât Altavista a sfârșit prin a avea "motorizare" Yahoo.

Hotbot

Lansat în Mai 1996 de către Wired Magazine, HotBot a devenit în scurt timp un motor de căutare apreciat care avea în spate bazele de date Inktomi, LookSmart și din 1999 Open Directory. Lycos a achiziționat HotBoot în 1998 și pentru patru ani a aplicat tehnici greșite de marketing și de promovare care au dus compania aproape de faliment. Din 2002 a fost relansat iar în prezent oferă informații pe baza bazelor de date deținute de Google și Ask Jeeves (Teoma) - "motorizare" Google..

Google

Domeniul google.com a fost înregistrat pe 14 septembrie 1997 de Larry Page și Sergey Brin, doi studenți, atenție tot la Universitatea Stanford,California. Aceștia au avut ideea în 1996 în cadrul unui proiect, să indexeze paginile de INTERNET nu după numărul de apariții al termenului de căutare în conținutul lor, ci după numărul de legături spre acea pagină provenite de pe alte pagini WWW. Acest lucru, stă de fapt la baza algoritmului PageRank - algoritmul de căutare al Google. Pe baza acestui algoritm, fiecare pagină web poate avea un anumit rang cuprins între 0 (minim) și 10 (maxim). Cu cât rangul este mai mare, cu atât aceasta apare mai repede la o căutare pe WWW. Google Corporation a fost fondată în 1998 și în decurs de 13 ani a ajuns cel mai cunoscut motor de căutare de pe WWW.

Bing

Proprietate a gigantului Microsoft, Bing a fost lansat de către CEO Microsoft, Steve Ballmer pe 28 mai 2009. Bing a fost mai întâi Live Search după care a fost redenumit MSN Search pentru ca apoi sa devină Windows Live Search. MSN Search a fost lansat în 1998 și a depins până în 1999 de baza de date Inktomi. Din 1999 a avut "motorizare" Altavista. Începând din 2006, MSN Search a devenit Windows Live Search cu "motorizare" Microsoft. În 2009 Yahoo și Bing au încheiat un acord pe 10 ani prin care Yahoo urmează să își schimbe motorizarea astfel încât aceasta să devină Microsoft. În schimbul acestui acord, Yahoo obține 88 % din toată publicitatea pentru primii 5 ani.

La momentul actual, după cum am prezentat mai sus, toate căutările pe WWW sunt motorizate de Google, Yahoo si Microsoft, primele doua tehnologii fiind apărute la Standford University - California.

Wolfram Alpha

Wolfram Alpha a fost lansat pe 18 mai 2009 și este bazat pe un produs anterior Mathematica, o platformă computațională care integra capacități de calcul algebric, numeric, simbolic, statistic, precum și facilități de afișare grafică

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Un motor de căutare este un program apelabil căutător, care accesează Internetul în mod frecvent și care stochează titlul, cuvinte cheie și, parțial, chiar conținutul paginilor web într-o bază de date.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ce este un browser? Internetul a schimbat definitiv lumea. Saltul tehnologic realizat cu ajutorul Internetului a făcut ca umanitate să se dezvolte într-un ritm accelerat. În ziua de astăzi, aproape orice informație poate fi găsită online. Pentru ca o persoană să poate naviga virtual are nevoie de un navigator web.
Ce este un browser?

Un browser este un program care permite utilizatorilor să afișeze text, grafică, video, muzică și alte informații situate pe o pagină din World Wide Web. Totodată, cu ajutorul acestui software se poate comunica cu furnizorul de informații și chiar și ei între ei. Un browser mai este numit și navigator Internet, browser web, navigator web sau explorator web.

În momentul de față, cele mai cunoscute navigatoare la nivel mondial sunt: Microsoft Internet Explorer, Mozilla Firefox, Apple Safari, Google Chrome, Mozilla Camino, Opera Software - Opera, Nintendo DS browser și Flock.

Articole recomandate

Cum funcționează un browser?

Indiferent de exploratoarele web folosite, acestea expediază solicitările http către server și primesc de la ele datele care se prelucrează după standardele aprobate (protocol). Faptul că dumneavoastră puteți citi această informație se datorează tot unui browser pe care ați ales să îl folosiți. Cu alte cuvinte navigator-ul crează pagina web.

Ce este Internetul?

Termenul de Internet a apărut prima dată în anul 1974 și era o prescurtare de la internetworking. Internetul este, conform definiției, o reţea unitară de computere şi alte dispozitive cu adrese computerizate, toate conectate între ele şi operând coordonat graţie unui ansamblu standardizat de protocoale de transfer de date. Cel care a pus bazele WWW-ului pe care îl cunoaștem astăzi, lucrând la crearea protocolului HTTP a fost Sir Tim Berners-Lee. Tot acesta este cel care a creat și primul browser, denumit, cum altfel, WorldWideWeb.

World Wide Web este, de fapt, o rețea mondială și reprezintă totalitatea site-urilor / documentelor și informaților de tip hipertext legate între ele, care pot fi accesate prin rețeaua de Internet.

Care sunt cele mai bune browsere?

Distribuie acest articol:

# data[].attributes.attachment_link.title
Ce este un browser? Cum funcționează un browser?

# data[].attributes.attachment_link.description
Ce este un browser? Internetul a schimbat definitiv în lumea. Saltul tehnologic realizat cu ajutorul internetului a făcut ca umanitate să se

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă.
Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține.

(Internet Protocol) este un protocol care asigură un serviciu de transmitere a datelor, fără conexiune permanentă. Acesta identifică fiecare interfață logică a echipamentelor conectate printr-un număr numit „adresă IP". Versiunea de standard folosită în majoritatea cazurilor este IPv4. În IPv4, standardul curent pentru comunicarea în Internet, adresa IP este reprezentată pe 32 de biți (de ex. 192.168.0.1). Alocarea adreselor IP nu este arbitrară; ea se face de către organizații însărcinate cu distribuirea de spații de adrese. De exemplu, RIPE este responsabilă cu gestiunea spațiului de adrese atribuit Europei.

Internetul este în proces de evoluție către versiunea următoare de IP, numită IPv6, care practic așteaptă un utilizator major, care să oblige folosirea acestei versiuni superioare și de către alții. Ramurile Ministerului Apărării al SUA ( DoD) au anunțat ca în decursul anilor 2009 - 2011 vor înceta relațiile cu furnizorii de servicii Internet care nu folosesc IPv6.

Formatul unei adrese IP în format zecimal și binar

Adresele IPv4 au o lungime de 32 de biți (4 octeți). Fiecare adresă identifică o rețea ( network) și o stație de lucru ( work station) din cadrul rețelei. Notația obișnuită este obținută prin scrierea fiecărui octet în formă zecimală, separați între ei prin puncte. De exemplu, 192.168.0.1₍₁₀₎ este notația folosită pentru adresa 11000000.10101000.00000000.00000001₍₂₎.

La începuturile Internetului, adresele IPv4 se împărțeau în 5 clase de adrese, notate de la A la E. Împărțirea se făcea în funcție de configurația binară a primului octet al adresei, astfel:

Adresele rețelelor au toți biții de stație 0 și nu pot fi folosite pentru o stație. În plus, mai există și adrese de difuzare, care au toți biții de stație 1.

Pentru identificarea stațiilor se folosesc numai adresele de clasă A până la C. În plus, există două intervale de adrese de clasă A nefolosite în Internet:

Intervalul 0.0.0.0 - 0.255.255.255 nu se folosește, pentru a nu fi confundat cu ruta implicită;

Intervalul 127.0.0.0 - 127.255.255.255 este folosit numai pentru diagnosticarea nodului local (întotdeauna acesta va fi cel care va răspunde la apelul unei adrese din aceasta clasă).

Din păcate, această metodă risipea multe adrese IP, iar odată cu răspândirea Internetului a apărut pericolul epuizării spațiului de adrese. Pentru a soluționa această problemă, la începutul anilor '90 au fost concepute mai multe soluții:

Metodele de mai sus aveau rolul de a prelungi viața lui IPv4. În plus, a fost conceput și un nou protocol, IPv6.

Dispozitivele neconectate la Internet nu au nevoie de o adresă IP unică. Pentru aceste dispozitive au fost standardizate adresele private. Aceste adrese nu sunt unice la nivelul Internetului și de aceea nu sunt rutate de dispozitivele de nivel 3. În RFC 1918 au fost definite trei intervale rezervate pentru adresare privată:

Adrese rezervate pentru clasa A: 10.0.0.0 - 10.255.255.255

Adrese rezervate pentru clasa B: 172.16.0.0 - 172.31.255.255

Adrese rezervate pentru clasa C: 192.168.0.0 - 192.168.255.255

Nu este obligatoriu ca fiecare bloc de adrese să fie alocat unei singure rețele. De obicei, administratorul de rețea va împărți un bloc în subrețele; de exemplu, multe rutere pentru uz personal folosesc subrețeaua 192.168.0.0 - 192.168.0.255 (192.168.0.0/24).

Atât adresele IPv4 cât și cele IPv6 folosesc subnetarea, care constă în împărțirea adresei IP în două părți: adresa de rețea și adresa de stație. Folosind o mască de rețea, calculatorul poate determina unde să împartă adresa IP (conform standardului RFC 950).

Subnetarea a apărut ca soluție pentru problema epuizării spațiului de adrese IP. Odată cu subrețelele a apărut distincția între adresarea " classfull" (care ține cont de clasele de adrese) și adresarea " classless" (care oferă suportul pentru câmpul de subrețea).

În 1992 au fost introduse și mecanismele de rutare pentru adresarea classless. Aceste mecanisme vizau atât protocoalele de rutare (CIDR), cât și protocoalele rutate (VLSM).

VLSM ( Variable Length Subnet Mask) este un procedeu care presupune precizarea unei măști de rețea pentru fiecare adresă asociată unei interfețe. Acest lucru permitea împărțirea unei clase de adrese în mai multe rețele de dimensiuni diferite, micșorând astfel irosirea de adrese IP.

De exemplu, pentru o rețea de 20 de calculatoare (stații) se puteau folosi acum doar 32 de adrese (o rețea /27), față de 256 de adrese (o rețea de clasă C, /24).

CIDR ( Classless InterDomain Routing) se referă la modul de reprezentare a adreselor IP în tabela de rutare și la modul de trimitere a mesajelor de actualizare. În notația CIDR, adresa IP este reținută întotdeauna împreună cu masca de rețea. De exemplu, o adresă IP de tipul 192.0.2.1, cu masca 255.255.255.0, ar fi scrisă în notația CIDR ca 192.0.2.1/24, deoarece primii 24 de biți din adresa IP indică subrețeaua.

Faptul că în tabela de rutare este precizată și masca de rețea permite agregarea (unirea) rețelelor vecine, reducând dimensiunea tabelei de rutare. De exemplu, rețelele 192.0.2.0/24 și 192.0.3.0/24 vor fi reținute ca 192.0.2.0/23:

192.0.2.0/24 = 11000000.00000000.00000010. / 00000000
192.0.3.0/24 = 11000000.00000000.00000011. / 00000000
-----------------------------------------------------
192.0.2.0/23 = 11000000.00000000.0000001 / 0.00000000

Pentru mai multe detalii, vedeți IPv6.

O adresă IPv6 în binar și hexazecimal

IPv6 este un protocol dezvoltat pentru a înlocui IPv4 în Internet. Adresele au o lungime de 128 biți (16 octeți), ceea ce este considerat suficient pentru o perioadă îndelungată. Teoretic există 2 ¹²⁸, sau aproximativ 3,403 × 10 ³⁸ adrese unice. Lungimea mare a adresei permite împărțirea în blocuri de dimensiuni mari și implicit devine posibilă introducerea unor informații suplimentare de rutare în adresă.

Windows Vista, Mac OS X, toate distribuțiile moderne de Linux, precum și foarte multe alte sisteme de operare includ suport "nativ" pentru acest protocol. Cu toate acestea, IPv6 nu este încă folosit pe scară largă de către furnizorii de acces și servicii Internet, numiți Internet Service Providers sau ISP.

Adresele IPv6 sunt scrise de cele mai multe ori sub forma a 8 grupuri de câte 4 cifre hexazecimale, fiecare grup fiind separat de două puncte (:). De exemplu, 2001:0db8:85a3:08d3:1319:8a2e:0370:7334 este o adresă IPv6 corectă.

Dacă unul sau mai multe din grupurile de 4 cifre este 0000, zerourile pot fi omise și înlocuite cu două semne două puncte(::). De exemplu, 2001:0db8:0000:0000:0000:0000:1428:57ab se prescurtează 2001:0db8::1428:57ab. Această prescurtare poate fi făcută o singură dată, altfel ar putea apărea confuzii cu privire la numărul de câmpuri omise. Plecând de la adresa 2001:0000:0000:ffd3:0000:0000:0000:57ab, prescurtarea 2001::ffd3::57ab ar putea să însemne 2001:0000:0000:0000:0000:ffd3:0000:57ab, 2001:0000:ffd3:0000:0000:0000:0000:57ab, sau altă combinație similară. Zerourile de la începutul unui grup pot fi de asemenea omise, ca de exemplu în adresa localhost ::1.

Toate adresele de mai jos sunt corecte și echivalente:

2001:0db8:0000:0000:0000:0000:1428:57ab
2001:0db8:0000:0000:0000::1428:57ab
2001:0db8:0:0:0:0:1428:57ab
2001:0db8:0:0::1428:57ab
2001:0db8::1428:57ab
2001:db8::1428:57ab

Ultimii 4 octeți ai unei adrese IPv6 pot fi scriși în zecimal, folosind ca separator un punct. Această notație este folosită în adresele IPv6 compatibile IPv4 (vezi mai jos). Forma generală este x:x:x:x:x:x:d.d.d.d unde x reprezintă cifre hexazecimale din primele 6 grupuri, iar d corespunde unei număr zecimal (între 0 și 255), ca și în adresele IPv4. De exemplu, ::ffff:12.34.56.78 este aceeași adresă cu ::ffff:0c22:384e și cu 0:0:0:0:0:ffff:0c22:384e. Acest mod de scriere este învechit și nu este folosit decât de unele aplicații.

Mai multe informații pot fi găsite în RFC 4291 - IP Version 6 Addressing Architecture.

Adresele de rețea IPv6 sunt scrise folosind notația CIDR. O rețea (sau subrețea) IPv6 este un grup continuu de adrese IPv6 a cărui mărime trebuie să fie putere a lui 2; primii biți ai adreselor, identici pentru toate adresele din rețea, formează prefixul rețelei.

O rețea este reprezentată de prima adresă din rețea și de mărimea prefixului în biți, separate de "/". De exemplu, 2001:0db8:1234::/48 este rețeaua cu adresele 2001:0db8:1234:0000:0000:0000:0000:0000 până la 2001:0db8:1234:ffff:ffff:ffff:ffff:ffff

Deoarece un calculator poate fi văzut ca o rețea cu prefixul 128, adresele sunt câteodată urmate de /128.

Adresele unicast IPv6 folosite pentru adresarea pe Internet trebuie să aibă prefixul 2000::/3, adică sunt cuprinse între 2000:: și 3fff:ffff:ffff:ffff:ffff:ffff:ffff:ffff.

Adrese multicast reprezinta modalitatea prin care un echipament poate trimite un mesaj catre un grup de echipamente ce se afla fie in reteaua locala, fie in alte retele. Spre deosebire de broadcast, multicast nu este suportat de toate echipamentele (in special de cele mai vechi) si depinde foarte mult de modul in care sunt configurate routerele ce fac legatura intre retele.

Deoarece mesajele multicast au o sursa si un numar nedefinit de destinatii este necesar sa se foloseasca la nivelul transport un protocol ce nu contine conexiuni. Ca si in cazul broadcast, multicast foloseste protocolul UDP cu toate avantajele si dezavantajele sale. Ca si in cazul broadcast adresa IP a mesajului broadcast nu este adresa specifica a unui echipament, ci este o adresa IP ce are o valoare speciala. Concret, este vorba de o adresa IP din clasa D. Adresele IP se impart pe clase in functie de valoarea octetului cel mai semnificativ, conform tabelului.

Clasa Valoare octet semnificativ Interval adrese IP

A 0XXXXXXX 0.0.0.0 - 127.255.255.255

B 10XXXXXX 128.0.0.0 - 191.255.255.255

C 110XXXXX 192.0.0.0 - 223.255.255.255

D 1110XXXX 224.0.0.0 - 239.255.255.255

E 1111XXXX 240.0.0.0 - 255.255.255.255

În rest, trimiterea unui mesaj multicast nu difera cu nimic fata de trimiterea unui mesaj UDP unicast(catre o singura destinatie). Intern, pe baza clasei adresei IP destinatia, sistemul determina faptul ca este vorba de un mesaj multicast si determina adresa MAC destinatie folosind urmatorul algoritm:

- Primii 3 octeti (cei mai semnificativi) ai adresei MAC destinatie au valoarea 01-00-5E

- Ultimii 3 octeti (cei mai putin seminificativi) ai adresei MAC se obtin prin aplicarea mastii 7F-FF-FF peste ultimii 3 octeti (cei mai putin semnificativi) ai adresei IP destinatie

Asemenea rezervărilor IPv4 pentru adrese private sau rețele interne închise, există și adrese IPv6 rezervate pentru spațiul privat de adresare. În IPv6, acestea se numesc Adrese Local Unice ( engleză Unique Local Addresses - ULA). RFC 4193 rezervă prefixul fc00::/7 în acest scop, împărțindu-l în 2 spații /8 cu politici implicite diferite pentru fiecare spatiu (cfm. IPv6). Adresele includ un număr aleator de 40 de biți care minimizează riscul unei coliziuni de adrese în cazul conectării a 2 spații private sau pachetele sunt rutate greșit.

Proiectele inițiale ( RFC 3513) foloseau alt bloc de adrese în acest scop (fec0::), denumite și adrese specifice unei locații. Din păcate definiția a ceea ce sunt reprezintă locațiile ( engleză site) a rămas neclară și politicile de adresare prost definite creau ambiguități în algoritmul de rutare. Blocul respectiv de adrese a fost abandonat și trebuie să nu mai fie utilizat în sistemele noi.

Adresele ce încep cu fe80: - numite adrese link-local - sunt atribuite în zona local link. Adresele sunt generate automat de către nivelul IP al sistemului de operare pentru fiecare interfață de rețea. Aceasta asigură conectivitate la rețea automată și instantanee pentru orice host IPv6 și semnifică faptul că mai multe host-uri conectate la un hub sau switch comun au o cale de comunicare garantată prin adrese local-link. Această funcționalitate este utilizată extensiv și invizibil pentru majoritatea utilizatorilor, în nivelele inferioare ale administrării rețelelor IPv6 (Neighbor Discovery Protocol).

Toate prefixele atribuite adreselor private nu sunt rutate pe Internet.

Pentru a permite trecerea fără probleme de la IPv4 la IPv6, au fost imaginate diferite metode de alocare automată a unor adrese IPv6 plecând de la adrese IPv4:

::ffff:0:0/96 - acest prefix este folosit pentru adrese IPv4 mapate.

2001::/32 - folosit pentru Tunelare Teredo.

2002::/16 - folosit pentru adresare 6to4.

În plus, mai exista și prefixul ::/96 (adresă cu primii 96 de biți 0). Adresele din acest spațiu erau cunoscute inițial ca „adrese compatibile IPV4" și aveau ultimii 32 de biți egali cu adresa IPv4 a gazdei. IETF a declarat acest bloc de adrese depășit prin publicarea RFC 4291. Singura utilizare a acestui prefix rămâne reprezentarea unor adrese IPv4 și Pv6 într-un același tabel sau bază de date cu coloane de dimensiune fixă.

Adrese statice și dinamice

NAT ( engleză network address translation - translatarea adresei de rețea) este un procedeu prin care antetul pachetelor IP este modificat pentru a transforma adresa IP sursă sau destinație într-o alta.

În prezent, cea mai frecventă utilizare pentru NAT este maparea mai multor adrese private pe o singură adresă publică. Această utilizare este cunoscută ca PAT ( engleză port address translation) sau NAPT ( engleză network address port translation).

Legături externe

en IANA (Internet Assigned Numbers Authority)

en RIPE (pentru Europa, Orientul Mijlociu și părți din Africa și Asia)

en AfriNIC (pentru Africa)

en APNIC (pentru regiunea Asiei Pacifice)

en ARIN (pentru America de Nord, o porțiune din Caraibe și Africa Sub-Sahariană)

en LACNIC (pentru America Latină și regiunea Caraibelor)

# data[].attributes.attachment_link.description
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă. Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține. (Internet Protocol) este un protocol care asigură un serviciu de transmitere a datelor, fără conexiune permanentă. Acesta identifică fiecare interfață logică a echipamentelor conectate printr-un număr numit „adresă IP".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Termenul World Wide Web, abreviat WWW sau și www, numit scurt și web, care în engleză înseamnă „pânză" (de păianjen); de multe ori este confundat cu rețea (net) și se pronunță /ˌwɝːld waɪd wɛb/ respectiv /wɛb/ (v. AFI), iar pe românește [ pron. ], este totalitatea site-urilor / documentelor și informațiilor de tip hipertext legate între ele, care pot fi accesate prin rețeaua mondială de Internet (net = rețea ). Documentele, care rezidă în diferite locații pe diverse calculatoare server, pot fi regăsite cu ajutorul unui identificator univoc numit URL. Hipertextul inclusiv imagini etc. este afișat cu ajutorul unui program de navigare în web numit browser, care descarcă paginile web de pe un server web și le afișează pe un terminal „client" la utilizator.

WWW este numai unul din numeroasele servicii și aplicații informatice disponibile în Internet. Alte servicii sunt de exemplu: afișarea de informații cu formă de text, imagini și sunete, poșta electronică e-mail, transferul de fișiere de date și informații FTP, chat, aplicații video și video on demand, servicii telefonie și telefonie cu imagine prin Internet de tip VoIP, posturi de radio și televiziune pe internet, e-commerce, sondări de opinie, răspândirea știrilor prin metode RSS, toate genurile de grafică și muzică, lucrul pe un calculator de la distanță prin Internet, grupuri de discuții pe diverse teme, sisteme de jocuri interactive, distribuție de software ș.a.

Browserele actuale pot nu numai să afișeze pagini web, ci oferă și interfețe către celelalte servicii Internet, având astfel un efect integrator (pentru toate serviciile e suficient un singur browser). De aceea granițele dintre serviciul WWW și celelalte servicii din Internet nu sunt întotdeauna clare.

Webul a fost inventat în 1989 la Centrul European de Cercetări Nucleare ( CERN) din Geneva, Elveția. Propunerea inițială de creare a unei colecții de documente având legături între ele a fost făcută de Tim Berners-Lee în martie 1989. Propunerea a apărut în urma problemelor de comunicare pe care le întâmpinau echipele de cercetători ce foloseau centrul, chiar și folosind poșta electronică.

Primul server web folosit de Tim Berners-Lee, acum la Microcosm, muzeu al CERN

Primul prototip al acestei colecții (mai întâi în format de text simplu) a apărut nu mult înainte de decembrie 1991, când s-a făcut prima lui demonstrație publică. Studiul a fost continuat prin apariția primei aplicații grafice Mosaic, în februarie 1993, realizată de cercetătorul Marc Andreessen de la centrul universitar National Center for Supercomputing Applications ( NCSA) din orașul Urbana-Champaign din statul federal Illinois, SUA.

În 1994 CERN și M.I.T. au format Consorțiul World Wide Web, care are drept obiectiv dezvoltarea webului, standardizarea protocoalelor și încurajarea legăturilor dintre site-uri. Berners-Lee a devenit directorul acestui consorțiu. M.I.T. coordonează partea americană a consorțiului, iar partea europeană este coordonată de INRIA, centrul de cercetări francez.

În 1995 Andreessen părăsește NCSA și înființează o nouă companie, Netscape Communications Corp., care se ocupă cu dezvoltarea de software pentru web.

Apoi webul a evoluat până la ceea ce este astăzi, un serviciu multimedia integrativ, având ca suport fizic Internetul.

Berners-Lee și echipa sa au realizat primele versiuni pentru patru componente cheie necesare serviciului web, și anume:

Funcționare

La baza funcționării webului stau 3 standarde, și anume:

(HTTP) - Hypertext Transfer Protocol, stiva de protocoale OSI prin care serverul web și browserul clientului (utilizatorului) comunică între ele;

(HTML) - Hypertext Markup Language, standard de definire și prezentare a paginilor web;

(URI) - Uniform Resource Identifier, sistem universal de identificare a resurselor din web, folosit pentru a identifica și regăsi paginile web.

Următoarele standarde sunt definite mai târziu:

World Wide Web Consortium (cunoscut și sub denumirea de W3C), care astăzi este condus de Berners-Lee, dezvoltă standardele HTML și CSS; alte standarde provin de la Internet Engineering Task Force (IETF), ECMA sau producători ca Sun Microsystems.

Programul de navigare (browserul) cheamă pagina folosindu-se de URI și HTTP, o interpretează conform formatării paginii (hipertext) și o prezintă utilizatorului pe un monitor. Unul dintre principiile webului este modelul client-server, browserul fiind aplicația client, iar serverul HTTP (serverul web) fiind aplicația server. Pentru a putea interpreta și reda informațiile sub forma hipertextului, browserul apelează la standardul de limbaj HTML, definit încă de la începutul dezvoltării webului.

În perioada 2004-2005 webul a cunoscut un salt calitativ cu privință la aplicațiile de mare răspândire pe glob, care e cunoscut sub numele simbolic Web 2.0.

Standardele web sunt un termen general pentru standardele formale și alte tehnici specifice care definesc și descriu aspecte ale World Wide Web. În ultimii ani termenul a fost frecvent asociat cu tendința de însușire a celor mai bune practici standardizate pentru construirea, designul și dezvoltarea paginilor Web folosind aceste metode.

Există mai multe standarde și specificații interdependente. Unele dintre ele reglementează și alte aspecte ale Internetului, nu doar World Wide Web, dar toate influențează direct sau indirect dezvoltarea și administrarea paginilor Web și a serviciilor web. În timp ce oricare dintre acestea pot fi denumite „standarde web", susținătorii mișcării standardelor Web tind să se concentreze asupra acelor standarde care se reflectă direct asupra accesibilității și utilizabilității paginilor web. Standardele Web, într-un sens mai larg, constau în următoarele:

Recomandări publicate de World Wide Web Consortium (W3C);

Standarde Internet (STD) - documente publicate de Internet Engineering Task Force (IETF);

Request for Comments (RFC) - documente publicate de Internet Engineering Task Force;

Standarde publicate de International Organization for Standardization (ISO);

Standarde publicate de Ecma International (fostă ECMA);

Standardul Unicode și numeroase alte Rapoarte tehnice Unicode (UTR) publicate de Unicode Consortium;

Înregistrări numerice din evidența Internet Assigned Numbers Authority (IANA).

De obicei, când se discută despre standardele web, următoarele standarde sunt considerate fundamentale:

Recomandări făcute de W3C referitoare la limbajele hypertext (HTML sau XHTML);

Recomandări făcute de W3C referitoare la foi de stil (CSS);

Standarde dezvoltate de Ecma International referitoare la Ecmascript (cunoscut și sub denumirea de JavaScript);

Recomandări făcute de W3C referitoare la Document Object Model (DOM).

O recomandare W3C este o specificație sau un set de indicații care, după numeroase propuneri și dezbateri, a primit aprobarea membrilor și directorului W3C.

Un standard de Internet IETF este caracterizat de un grad ridicat de maturitate tehnică și convingerea că protocolul specificat oferă beneficii semnificative comunității Internet.

O specificație care a ajuns la stadiul de standard primește un număr în seria IETF STD, păstrând în același timp numărul IETF RFC inițial.

World Wide Web (pe scurt web sau www) este un sistem hipertext care operează pe Internet. Hipertextul este vizualizat cu un program numit browser, care descarcă paginile web de pe un server web (sau site web) și îl afișează pe ecran. Se pot accesa alte pagini prin legături (sau "linkuri") care indică altă pagină sau trimite informații pe server.

La 12 decembrie 1995 la Stanford Linear Accelerator Center (SLAC) a fost instalat un server web și primele pagini Web, care făceau legătura cu biblioteca centrului. Dar primul server web a fost realizat aproape cu un an înainte, la Centrul European pentru Cercetări Nucleare (CERN), la Geneva, în Elveția, și s-a numit la început nxoc01.cern.ch, iar mai apoi info.cern.ch. Iar prima pagină web a conținut chiar prezentarea proiectului și a fost accesibilă la: http://nxoc01.cern.ch/hypertext/www/TheProject.html

În 1990-1991, când Internetul era deja în plină dezvoltare, după ce proiectul și toate modulele acestuia fuseseră elaborate în Statele Unite, la Stanford Research Institute, la UCLA, UCSB, WU etc., prin realizarea a ceea ce numim acum web, a venit rândul europenilor. Mai exact, la Centrul European de Cercetări Nucleare (CERN) ((în engleză: European Organization for Nuclear Research, în franceză: Organisation européenne pour la recherche nucléaire)), prin proiectul lui Tim Berners-Lee și contribuția câtorva colegi și studenți, a fost creat primul navigator și editor de legături (cu o primă versiune a limbajului HTML) și primul program de server Web. La acea dată comunicația prin Internet, prin serviciile de atunci, adică e-mail, ftp și telnet, mergea bine și era destul de serios folosită de comunitatea academică. În 1991, traficul prin nodul NSF (miezul Internetului) depășea 1 miliard de octeți/oră, iar numărul de calculatoare conectate depășea o jumătate de milion. Tot 1991 este anul în care National Science Foundation renunță la interdicția de folosire a Internetului în scopuri comerciale, creând premisele boomului economic produs de comerțul electronic.

Tim Berners-Lee era preocupat de introducerea hypertext-ului în Internet, în procesul de căutare și regăsire a documentelor. Noțiunea exista, chiar și termenul Hypertext fusese deja introdus de Ted Nelson (1965). Problemele și avantajele parcurgerii informațiilor organizate ca hipertext fuseseră deja analizate de Doag Engelbart, realizator al unui prin sistem online și inventator al mausului.

Tim Berners-Lee scrie încă în 1980, în stagiul la CERN, un program pentru „notebook" intitulat „ Enquire-Within-Upon-Everything ", care permite legături între noduri arbitrare. Fiecare nod fiind caracterizat de un titlu, un tip și o listă de legături bidirecționale. Programul a rulat pe mașini Norsk Data sub sistemul de operare SINTRAN-III.

În martie 1989 Tim Berners-Lee scrie lucrarea: „Information management: A proposal", difuzată pentru comentarii în CERN, însoțită și de lucrarea „ Hypertext and CERN". Ideea de bază a fost cea a accesului la documente pe baza a ceea ce acum numim URL. După mai multe dezbateri și reluări, în septembrie, șeful său, Mike Sendal, cumpără un calculator NeXT (unul din supercalculatoarele vremii) și îi permite să treacă la muncă. Era în luna mai a anului 1990.

În octombrie Tim lucra deja la un navigator cu interfață grafică și la editorul aferent, folosind mediul de dezvoltare NeXTStep. În acest timp proiectul este reformulat în cooperare cu Robert Cailliau, astfel că, atunci când primul server Web devine funcțional, prima pagină vizibilă cu ajutorul navigatorului care încă se dezvolta a fost chiar TheProject.html, cu coordonatele complete:

http://nxoc01.cern.ch/hypertext/www/TheProject.html

Studentul Nicola Pellow reușește să facă un navigator mod linie (în genul lynx-ului actual), astfel că la Crăciunul din 1990 erau demonstrabile atât navigatorul său simplu, cât și cel realizat de Tim Berners-Lee, combinat cu editor și cu o interfață grafică. Era deja posibil accesul la fișiere hipertext și la grupurile de știri.

În 1991 proiectul începe să fie prezentat în diverse colective din CERN, iar în luna iunie este organizat primul seminar de calculatoare cu ajutorul acestui sistem, adică pe WWW.

Din august 1991 fișierele constituind serverul, navigatoarele și editorul de pagini Web au fost puse la dispoziția celor interesați, accesibile prin ftp, și chiar difuzate în cadrul grupurilor alt.hypertext, comp.sys.next, comp.text.sgml, și comp.mail.multimedia. În octombrie încep să funcționeze listele e-mail www-interest și www-talk@info.cern.ch, fiind introdus și accesul cu telnet anonim pe serverul web info.cern.ch. Sunt instalate și punți între WWW si WAIS, respectiv VMS/HELP.

La început de decembrie, în 1991 la San Antonio în Texas are loc conferința Hypertext'91, unde Tim Berners-Lee prezintă un poster și demonstrează sistemul. Tot în acele zile navigatorul W3 este instalat pe VMS/CMS, iar revista CERN Computers Newsletter anunță navigatorul W3 al comunității HEP (fizica energiilor înalte).

În acest context, fizicianul Paul Kunz de la SLAC (Centru colaborând strâns cu CERN-ul), care participase la o consfătuire la Geneva în septembrie, unde, după propria mărturie, Tim Berners-Lee i-a arătat despre ce-i vorba, la revenirea acasă instalează programul de server web și realizează împreună cu colaboratorii săi (Louise Addis, George Crane, Tony Johnson, Joan Winters și Bebo White) câteva documente HTML de legătură spre biblioteca electronică a Centrului. Potrivit relatărilor, pagina Web a SLAC ar fi fost accesibilă/vizibilă din 12 decembrie ora 16. Cert este că Tim Berners-Lee transmite un e-mail vineri 13 decembrie pe listele www-interest@cernvax.cern.ch și www-talk@cernvax.cern.ch, cu copie pentru Paul Kunz, la pfkeb@kaon.slac.stanford.edu, prin care anunță: There is an experimental W3 server for the SPIRES High energy Physics preprint database, thanks to Terry Hung, Paul Kunz and Louise Addis of SLAC.

Spre deosebire de pagina de prezentare a proiectului, folosită de Tim în demonstrații, pagina SLAC permitea navigarea prin documentele bibliotecii, accesibile până atunci doar cu ftp. Drept urmare, când, o lună mai târziu, în cadrul unei prezentări în public la conferința AIHEP'92 din Franța, Tim Berners-Lee accesează demonstrativ serverul din Stanford, unii dintre participanți se pare că au intuit marea realizare.

Echipa de la SLAC a constituit grupul WWW-Wizards care a contribuit serios la dezvoltarea și popularizarea acestui serviciu nou introdus în Internet. Tony Johnson va realiza și el un navigator, numit Midas și disponibil din ianuarie 1993 chiar în mediul X (la fel ca și navigatorul VIOLA, realizat de Pei Wei de la O'Reilly Associates).

Erau deja cam 50 de servere Web în funcțiune, la începutul lui 1993, când apare prima versiune a navigatorului grafic MOSAIC, realizat de Marc Andreesen, cel care a înființat și condus, mai apoi, compania Netscape. Mosaic include multe din facilitățile navigatorului Midas, fiind conceput pentru mediul XWindows din Unix.

În martie traficul datorat World Wide Web-ului, măsurat în nodurile NSF, ajunge la 0,1%. WWW este prezent la conferința Online Publishing'93, la Pittsburg.

Amănunte referitor la acea perioadă, documentele echipei de la SLAC și chiar pagina Web 'comemorată' acum, pot fi găsite la: The Early World Wide Web at SLAC: Early Chronology and Documents (1991-1994)

Paul Kunz relatează multe din detaliile apariției World Wide Web-ului într-o conferință la InterLab'99.

Indiscutabil că Web-ul s-a impus, câștigând teren în competiția cu Gopher (serviciu Internet lansat tot în 1991 și operând cu meniuri), prin simplitatea și universalitatea accesului (ideea identificării documentelor prin URL-uri), prin avantajul oferit de sistemul de legături oferit de hypertext și, implicit, de limbajul HTML, pe care se bazează. Pentru prima dată documentele 'manevrate' prin Internet pierd monotonia textului cu același tip de literă, includ grafice sau tabele, ulterior figuri și chiar secvențe animate și sunet. Un merit deosebit a avut și navigatorul MOSAIC, precursor al lui Netscape Navigator, Internet Explorer și al celorlalte navigatoare actuale. Dar a fost important și modul în care principiile proiectului și rând pe rând toate programele componente, au fost făcute publice, cu sursele difuzate pe listele e-mail și disponibile prin FTP. Mai mult, la 30 aprilie 1993, apare declarația CERN asupra caracterului public al tehnologiei World Wide Web.

Curând după aceea, Ari Luotonen rescrie programul httpd - nucleul serverului Web, implementând și autorizațiile de acces. În august 1993, la Cambridge, Massachusetts, are loc primul workshop WWW Wizards. În septembrie traficul Web prin nodurile NSF ajunge la 1%. Apar versiuni operaționale ale MOSAIC și pentru PC-uri cu MS Windows, și pentru Macintosh. În octombrie erau deja 200 de servere Web în funcțiune, inclusiv unul la Casa Albă. Se lansează primul proiect European bazat pe Web. Este anunțată prima conferință privind World Wide Web la Geneva, între 25-27 mai 1994, conferință la care s-au înscris peste 800 de doritori (din care au fost selectați 400). Conferința a subliniat importanta WWW pentru învățământ, materialele fiind accesibile încă la TECFA. În iunie 1994 erau înregistrate deja peste 1500 servere Web.

Lansat ca un instrument care să sprijine cooperarea cercetătorilor fizicieni, World Wide Web-ul devine în doar câțiva ani aproape sinonim cu Internetul. Cu toate că nici navigatoarele și nici editoarele de pagini Web nu au ajuns încă la performanțele visate de Tim Berners-Lee, World Wide Web-ul a ajuns cea mai mare bibliotecă a lumii, cu peste 3 miliarde de documente în prezent. Această dezvoltare a dus la apariția de meserii noi, și la reorganizarea multor activități ținând seama de condițiile publicității pe Web și de posibilități de cooperare greu de imaginat altădată. Cu ajutorul mediilor Web de instruire și cu resursele informaționale și educaționale de pe Web, învățarea și perfecționarea continuă devin accesibile aproape oricui. Mai mult, pare realizabilă și previziunea profesorului Patrick Suppes (din 1967) că fiecare își va putea alege profesorul potrivit, beneficiind de avantajul pe care istoria l-a oferit doar regelui Filip al II-lea al Macedonieica să-l aibă pe Aristotel ca profesor pentru fiul său, Alexandru.

Notă:

De fapt, data de naștere a Internetului este oarecum discutabilă, unii autori consideră anul 1969 și momentul când ARPANET a conectat calculatoarele de la Stanford Research Institute, University of California, Los Angeles, University of California Santa Barbara și University of Utah. Alți autori, printre care și Tim Berners-Lee, consideră ca dată de naștere a Internetului anul 1974, momentul despărțirii părții academice de cercetările militare, odată cu constituirea rețelei Telenet de către firma Bolt, Beranek&Newman. În sfârșit, alții, printre care și Paul Kunz de la Stanford, sunt de părere că Internetul apare doar în 1982, când este folosit prima oară acest nume și când Bob Kahn, Vint Cerf și alții definesc și implementează protocolul TCP/IP - considerat limbajul de comunicație al Internetului. Pentru întreaga cronologie și evoluție a Internetului se pot consulta: Net Timeline, Vint Cerf's Brief History of the Internet, Hobbes' Internet Timeline, Internet Society (ISOC) All About The Internet: History of the Internet.

Mărturiile lui Tim Berners-Lee pot fi găsite la: Tim Berners-Lee: A short history of web development, sau mai pe larg în Frequently asked questions by the Press, respectiv în cartea Weaving the Web.

Lui Tim Berners-Lee i se va decerna Japan Prize pentru punerea bazelor World Wide Web, la Tobyo, în 25 aprilie 2002.

Berners-Lee este acum directorului Consorțiului World Wide Web W3C, care dezvoltă și menține aceste standarde.

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Termenul World Wide Web, abreviat WWW sau și www, numit scurt și web, care în engleză înseamnă „pânză" (de păianjen); de multe ori este confundat cu rețea (net) și se pronunță /ˌwɝːld waɪd wɛb/ respectiv /wɛb/ (v. AFI), iar pe românește [ pron.

# data[].attributes.attachment_link.title
Totul despre internet | Ce este si cum functioneaza - World-IT

# data[].attributes.attachment_link.description
Pe acest site puteti gasi informatii IT, tutoriale IT, teste IT, puteti invata programare in C++ sau cum sa creati un site in HTML sau Joomla.