# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книгарня ‘Є’

# data[].attributes.attachment_link.title
Акція! Океан у кінці вулиці, Ніл Ґейман - купити. Книга дешево | Книгарня «Є»

# data[].attributes.attachment_link.description
Купити книгу «Океан у кінці вулиці» Ніл Ґейман у книжному онлайн магазині ✦ КНИГАРНЯ ”Є” ✦ Те, що варто читати ✓ Приємні ціни ✓ Доставка поштою.

# data[].attributes.headline
Анотація  "Океан у кінці вулиці", Ніл Ґейман

# data[].attributes.subject
Анотація  "Океан у кінці вулиці", Ніл Ґейман

# data[].attributes.body
Дивовижна казка для дорослих - часом добра, часом зла, часом страшна і моторошна - від "рок-зірки сучасної літератури" Ніла Ґеймана запрошує читача у подорож лабіринтами спогадів. Головний герой книги згадує семирічного себе і всі ті речі, які з ним траплялися у дитинстві: часом добрі, часом злі, часом страшні і моторошні. Повернувшись на сільську вулицю свого дитинства, він згадує також дивовижну сусідську дівчинку Летті Гемсток, яка обіцяла його захищати попри все. Сидячи на березі ставка, який Летті вперто називала океаном, він згадує те, що волів би забути.

Ви добре пам'ятаєте своє дитинство? А ви впевнені, що ваші спогади абсолютно точні? Що, як раптом найпотаємніші з них заховані, мов дитячі іграшки на дні забитої дорослими речами шафи, і лише повернувшись у місця, де ви виросли, ви згадаєте, як усе було насправді?

Ніл Ґейман - автор бестселерів "Американські боги", "Океан у кінці вулиці", "Небудь-де", "Добрі передвісники"" (у співавторстві з Террі Пратчеттом) та інших; лауреат численних премій.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Палітурка українського видання 2019 року

Автор

Ніл Ґейман

Назва мовою оригіналу

The Ocean at the End of the Lane

Країна

США

Мова

англійська

Жанр

темне фентезі, жахи

Місце

США

Укр. видавництво

KM Books

Видавництво

William Morrow and Company

Видано

2013

Видано українською

2019

Сторінок

178

"Океан у кінці вулиці" ( англ. The Ocean at the End of the Lane) - роман Ніла Ґеймана 2013 року. Твір розповідає про те, як неназваний оповідач повертається у своє рідне містечко, щоб відвідати похорони близької людини, але неочікувано починає згадувати про страхітливі події, що трапилися з ним сорок років тому, коли йому було всього сім років. Серед найважливіших порушених в романі тем: пошуки самоідентифікації та "відокремленість між дитинством та дорослим життям". 2013 року твір приніс автору Британську книжкову премію, а 2014 - премію "Локус" за найкращий фентезійний роман.

Ніл Гейман так описав свою нову книгу:

Гейман написав "Океан у кінці вулиці" для своєї дружини Аманди Палмер, яка хотіла довідатися більше про дитинство свого чоловіка. Так, 2011 року Гейман розпочав роботу над оповіданням про свій дитячий будинок у Сассексі, але несподівано для себе написав ще один роман, який першопочатково мав назву "Океан Летті Гемпсток" . Пишучи "Океан..." Гейман намагався щонайбільше помістити у розповідь речей, що б сподобались Палмер, яка "насправді не дуже любить фентезі". В одному зі своїх інтерв'ю письменник розповів про жіночих персонажів книги:

Сім'ю Гемстоків я вигадав дуже давно. За весь цей час її члени навчились тим чи іншим способом проникати до моїх книг. Саме тому ви вже могли зустрічатись з Лізою Гемпсток у романі "Книга кладовища" та з Дейзі Гемпсток у романі "Зоряний пил". Тепер я нарешті знайшов можливість вивести усю сім'ю на авансцену. Вони супроводжували мене з тих пір, коли я був ще дитиною, тобто не саме вони, а ідея сімейства, стародавнього, як світ, яке живе віки в тому самому будинку [6].

Окремі події, зображені у книзі, фактично беруть свій початок з дитинства письменника. Зокрема, епізод з викраденням машини в романі відзеркалює подію, що трапилася в дитинстві Геймана, коли злодій викрав машину його батька, а потім наклав на себе руки всередині автівки.

Неназваний оповідач повертається у своє рідне містечко, щоб відвідати похорони близької людини. Перед тим, він, однак, вирішує навідатись на ферму Гемпстоків, що знаходиться наприкінці вузької дороги. В часи його дитинства там мешкали одинадцятирічна дівчинка Летті Гемпсток, її мати Джінні Гемпсток та її бабуся Стара місіс Гемпсток. Зайшовши в будинок, оповідач починає відтворювати в пам'яті страхітливі події, надприродні створіння та інші жахливі речі, що трапились з ним сорок років тому, коли йому було всього лише сім років. Для хлопчика, який потрапив у неймовірну небезпеку, єдиною надією на порятунок стає дівчинка Летті, яка стверджувала, що ставок позаду їхнього будинку насправді є океаном. "Цілком ймовірно це правда. Зрештою, її бабуся пам'ятає, як стався Великий вибух".

На початку книги головний герой повертається у своє рідне містечко на похорони близької йому людини. Він проїжджає повз будинок, де зростав разом із сестрою, а також починає згадувати дівчинку на ім'я Летті Гемпсток, яка, зокрема, стверджувала, що ставок позаду її будинку є океаном. Навідавшись до будинку, де дівчина жила з мамою та бабусею, оповідач зустрічає місіс Джінні Гемпсток та починає згадувати події, що трапились з ним у семирічному віці.

Основна розповідь починається з того, як оповідач згадує, як добувач опалів, який винаймав у них кімнату, викрав машину його батька і наклав на себе руки всередині автівки через те, що програв гроші свого друга. Його смерть впускає до нашого світу надприродну істоту, яка залишає людям монетки у цілком неочікуваних місцях.

Одного разу хлопчик прокидається від задухи: монетка застрягла у нього в горлі. Оповідач шукає допомоги у дівчинки на ім'я Летті, яка живе наприкінці дороги. Дівчина погоджується допомогти, а невдовзі вони вже вирушають на пошуки і знешкодження злого духа, який робить людям такі капості. Вона наказує хлопцеві не відпускати її руки, але, злякавшись, він забуває про цю настанову. Неочікувано в його ногу раптом щось впивається. Повернувшись додому, хлопець витягає зі стопи щось схоже на хробака, але якась його частина й далі залишається всередині.

Наступного дня мама повідомляє, що знайшла нову роботу і тепер за хлопцем і його сестрою доглядатиме молода жінка на ім'я Урсула Монктон. Оповідачеві вона відразу ж не припадає до душі, а згодом до нього взагалі приходить усвідомлення, що його нова доглядачка насправді не та, за кого себе видає, а є тим самим хробаком, що його хлопець витягнув зі своєї ноги. Вона використала хлопця, щоб потрапити до їхнього світу, а тепер оселилась у його будинку. Урсула швидко втирається в довіру до сім'ї, завойовує прихильність сестри та спокушає батька. Водночас хлопець починає віддалятись від родини, зокрема, юнак ледь не гине, коли батько намагається втопити його у ванні на очах Урсули.

Уникаючи Урсули, оповідач мало не весь час проводить, зачинившись у своїй кімнаті. Однієї ночі хлопцеві вдається втекти і дістатись до ферми Гемпстоків, де йому допомагають та лікують червоточину, яку залишила Урсула. Летті та оповідач переконують Урсулу повернутися туди, звідки вона прийшла, але та відмовляється покинути їхній світ. Вона вважає, що у цьому світі ніщо не може їй зашкодити, але занепокоюється, коли неочікувано нападають "голодні птахи", які виконують функцію чистильників. На цьому птахи, однак, не зупиняються, а також хочуть з'їсти хлопчикове серце, позаяк там знаходиться частинка Урсули. Гемстоки рятують хлопця і приводять до свого будинку через океан, який Летті приносить до нього у відрі.

Сім'я Гемпстоків обіцяє хлопцеві, що він буде у безпеці. Однак, коли голодні птахи починають поглинати його світ, оповідач не витримує та вирішує пожертвувати собою, але між ним і птахами стає Летті. Стара місіс Гемпсток погрожує їм цілковитим знищенням, якщо вони не підуть. Птахи підкоряються, але Летті після їхнього нападу залишилась на межі між життям і смертю. Гемпстоки занурюють її тіло в ставок-океан, що знаходиться позаду їхнього будинку, де вона відпочиватиме доти, поки не буде знову готова повернутися у наш світ. Далі після цих подій пам'ять оповідача стирається. Він не пам'ятає, що насправді сталося з Летті, а думає, що дівчина поїхала до Австралії.

Розповідь знову повертається у теперішнє. Оповідач перестає згадувати. Він шокований, коли місіс Гемсток каже, що він вже не вперше приїжджає до них. Він навідувався вже щонайменше двічі. Простежується натяк, що голодні птахи все-таки з'їли його серце, але Летті принесла себе в жертву та врятувала його. З того часу його серце потрохи почало відновлюватись. Кожен його візит на ферму відбувається тоді, коли Летті хоче перевірити, як у нього справи. Потім оповідач знову забуває всі події і просить передати вітання Летті, коли та подзвонить з Австралії.

Оповідач/ хлопець - головний персонаж, неназваний семирічній хлопець, який любить читати. Не має інших друзів, окрім Летті Гемпсток.

Сестра - сестра протагоніста, молодша від нього на декілька років. Вона просто в захваті від Урсули Монктон і хоче бути схожою на неї, коли виросте. Грає на піаніно та любить дивитись телевізор.

Батько - тато головного героя та його сестри. Ледь не вбиває власного сина, після того як Урсула підбурює та спокушає його.

Мати - мама головного героя та його сестри. Працьовита жінка, яка мало часу проводить вдома. Отримавши посаду окуліста в "Оптика Діксона", наймає Урсулу, аби та доглядала за її дітьми.

Летті Гемпсток - одинадцятирічна дівчина, яка живе на фермі наприкінці дороги. Подруга оповідача. Стверджує, що ставок позаду їхнього будинку насправді є океаном.

Стара місіс Гемпсток - бабуся Летті; пам'ятає, як стався Великий вибух.

Джінні Гемпсток - мати Летті, дочка старої місіс Гемпсток.

Урсула Монктон - паразит у людській подобі. Належить до істот, яких називають "блохами". Приймає подобу молодої жіночки і стає доглядачкою оповідача та його сестри.

Голодні птахи (чистильники) - доісторичні стерв'ятники, головне завдання яких полягає в тому, щоб знищити будь-які сліди, залишені "блохами".

Роман "Океан у кінці вулиці" побачив світ 19 червня 2013 року у видавництвах "William Morrow Books" ( США) та "Headline Review" ( Велика Британія. Одночасно з друкованим виданням вийшла однойменна аудіокнига від "HarperAudio". Існує також пронумероване лімітоване видання у 2,000 примірників з підписом автора. Видання має розкішну колекційну обкладинку, кольорові ілюстрації Дейва МакКіна, чотириколірний футляр відштампований та обрамлений шовком, розкішні форзаци та текст надруковані на цупкому матовому папері.

Загалом книга отримала позитивну оцінку професійних критиків. Зокрема, роман "Океан у кінці вулиці" отримав схвальний відгук від газети "Нью-Йорк Таймз", яка запевнила, що книга приверне увагу різних вікових груп. Газета "США сьогодні" відмітила те, що книга тематично схожа з романом "Кораліна" (2002) та фільмом "Дзеркальна маска" (2005), у яких антагоністи знаходиться "набагато ближче, аніж ми могли б подумати", що у свою чергу "робить його чудовиськ більш зловісними, позаяк жінка на кшталт Урсули може знаходитися на нижньому поверсі нашого будинку". Згідно з сайтом-агрегатом http://idreambooks.com, станом на 2017 рік книга має 79 % позитивних відгуків від критиків.

У лютому 2013 року права на екранізацію книги здобула кінокомпанія "Focus Features" Стрічка перебуває у процесі розробки. Продюсером майбутнього фільму має стати Том Генкс, а режисером - Джо Райт.

Наприкінці 2019 року стало відомо, що Саймон Пегг планує створення однойменного телесеріалу. Також у грудні 2019 року відбулася прем'єра однойменної театральної адаптації на сцені Королівського національного театру.

2013 - список бестселерів за версією "Нью-Йорк Таймз", #1 Фантастика у твердій палітурці;

2013 - Британська книжкова премія у категорії "Книга року";

2013 - найкращі книги 2013 (100 назв) за версією "Кіркус Рев'ю";

2013 - номінація на премію "Неб'юла" за найкращий роман;

2013 - премія "Вибір Гудрідс" у категорії "Фентезі";

2014 - премія "Локус" за найкращий фентезійний роман;

2014 - номінація на Всесвітню премію фентезі.

Українською роман вперше вийшов у березні 2019 року у видавництві KM Books.

# data[].attributes.attachment_link.title
Океан у кінці вулиці - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Палітурка українського видання 2019 року Автор Ніл Ґейман Назва мовою оригіналу The Ocean at the End of the Lane Країна США Мова англійська Жанр темне фентезі, жахи Місце США Укр. видавництво KM Books Видавництво William Morrow and Company Видано 2013 Видано українською 2019 Сторінок 178 "Океан у кінці вулиці" ( англ.

# data[].attributes.headline
Анотація  "Місто дівчат", Елізабет Ґілберт

# data[].attributes.subject
Анотація  "Місто дівчат", Елізабет Ґілберт

# data[].attributes.body
«Місто дівчат» — новий бестселер Елізабет Ґілберт, яка підкорила світ романами «Їсти, молитися, кохати» та «Природа всіх речей». Це інтригуючий роман про жіночу сексуальність і свободу, про відвагу бути собою і право жити так, як тобі хочеться. А ще — історія дуже незвичайного кохання, на яке наклала свою тінь війна, та справжньої дружби, яку нелегко знайти, зрозуміти та оцінити, особливо в такому непростому і мінливому місті, як Нью-Йорк. Роман «Місто дівчат» починається 1940 року, коли дев’ятнадцятилітню Вівіан Морріс виганяють з престижного коледжу. Батьки відправляють доньку на Мангеттен до тітки — власниці невеликого, проте дуже ексцентричного театру. Несподівано для себе Вівіан опиняється у справжньому вирі довоєнного богемного життя. Знайомства із зірками, незвичайні театральні постановки, нестримний секс, ріки алкоголю і відчуття цілковитої свободи спершу заворожують та спокушають, а потім вибивають землю з-під ніг. І це лише початок шляху Вівіан довжиною в життя, який необхідно пройти...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Місто дівчат" ( англ. City of Girls) - роман американської письменниці Елізабет Ґілберт, виданий 2019 року; розповідає історію дівчини Вівіан у Нью-Йорку 1930-1940-х років та піднімає тему жіночої свободи та сексуальності.

За словами авторки Елізабет Ґілберт, вона роками мріяла написати роман про розпусних дівчат, якою була сама та багато яких знала, і вона відчувала, що західному літературному канону бракує історії про жінок із активним сексуальним життям і чиє життя від цього не руйнується. Авторка протягом чотирьох років готувалася до написання роману: опитувала 90-річних жінок про їхнє сексуальне життя, вивчала театральний світ Нью-Йорка 1940-х років, зокрема в театральному відділі Нью‑Йоркської публічної бібліотеки, та читала багато романів, написаних між 1935 та 1955 роками, аби правильно передати мову того часу.

Роман презентували 4 червня 2019 року в Нью-Йорку, опублікований видавництвом Riverhead Books.

Роман починається у формі мемуарів літньої жінки, яка розповідає у листі поки невідомій читачам Анджелі про дев'ятнадцятилітню себе - Вівіан Морріс, дівчину з заможної американської сім'ї консервативних поглядів, яку щойно відрахували з престижного коледжу. Батьки відправляють доньку на Мангеттен до ексцентричної тітки Пеґ - власниці невеличкого, бідного та дуже своєрідного театру "Лілея". Її талант до шиття виявляється потрібним в театрі.

Поступово дівчина опиняється у справжньому вирі довоєнного богемного життя з усіма його барвами та блиском. Тісна дружба з розкутими актрисами, яскраві дослідження власної сексуальності, вечірки, робота над незвичними виставами, найгарніші сукні, ріки алкоголю і відчуття цілковитої свободи - те, з чого складалось життя Вівіан її першого року у Нью-Йорку.

Один прикрий випадок повністю руйнує весь цей розкішний бурлеск, довжиною у пів книги та майже два роки життя, після чого починається "реальне" життя Вівіан, яке виявилось не менш цікавим і значно глибшим, хоч і сповнене вже не лише веселощами, а й війною та гіркими втратами. Роман охоплює життя Вівіан з 1940 по 2010 роки, поступово героїня дорослішає, разом із цим міняється і атмосфера книги. Але тема місця жінки у світі, її дослідження себе та власної сексуальної свободи супроводжує читача впродовж усього роману, довжиною в життя.

У листопаді 2019 року стало відомо, що за сюжетом роману знімуть художній фільм: права на екранізацію придбала компанія Warner Bros. Продюсеркою виступить Сью Кролл, сценаристкою - Мішель Ешфорд.

Роман був схвально прийнятий критиками. Так, оглядач із "Вашингтон пост" Рон Чарльз писав, що "Місто дівчат" - надзвичайно приємна книга, яку не завадило б мати у відпустці під час дощового тижня. За його словами, авторка роману "точно знає свій шлях у магазині вінтажних суконь, бо [у книжці] описано стільки вбрань, що замість того, аби класти її на полицю, варто повісити її в шафі". Чарльз також відзначив почуття гумору Елізабет Ґілберт: "У найкращих уривках її дотепні діалоги виблискують, як діаманти в шампанському".

Українське видання "Vogue Ukraine" писало: "Якщо ви любите історії а-ля „Секс і місто" - світські, смішні і гламурні, то ви напевно проковтнете „Місто дівчат" протягом максимум двох-трьох вечорів, бо ця книжка справді як шампанське".

Редакторка "Обзервер" Стефані Меррітт назвала роман "теплим і мудрим", авторка та оглядачка "Санді таймс" Доллі Олдертон - "гламурним, сексуальним та переконливим", а Роуен Пеллінг із видання The Spectator описав роман як "виховання в любові та райдужну насолоду".

# data[].attributes.attachment_link.title
Місто дівчат - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Місто дівчат" ( англ. City of Girls) - роман американської письменниці Елізабет Ґілберт, виданий 2019 року; розповідає історію дівчини Вівіан у Нью-Йорку 1930-1940-х років та піднімає тему жіночої свободи та сексуальності.

# data[].attributes.headline
Раджу прочитати, одна з моїх улюблених!

# data[].attributes.subject
Раджу прочитати, одна з моїх улюблених!

# data[].attributes.headline
Анотація  "Метро 2033", Дмитро Ґлуховський

# data[].attributes.subject
Анотація  "Метро 2033", Дмитро Ґлуховський

# data[].attributes.body
Двадцять років по Третій світовій війні. Ті, хто вижив, ховаються на станціях і в тунелях московського метро — найбільшого на Землі протиатомного бомбосховища. Поверхня планети заражена й непридатна для життя, тож станції метро стали останнім притулком для людських істот, з часом перетворившись на незалежні міста-держави, які змагаються й воюють між собою. Люди не готові примиритися між собою навіть за появи ще страшнішої небезпеки, яка загрожує повним винищенням. Артем, двадцятилітній хлопець зі станції ВДНГ, повинен пройти через усе метро, щоби врятувати свій єдиний дім, а відтак і рештки людства.

«Метро 2033» — культовий роман-антиутопія, один зі знакових бестселерів початку ХХІ століття: 38 мов, мільйонні наклади, екранізації, атмосферні комп'ютерні блокбастери, цілий книжковий всесвіт і справжня молодіжна субкультура.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
" Метро 2033" - постапокаліптичний роман Дмитра Глуховського, що описує життя людей у московській підземці після ядерної війни. Вийшов у видавництві "Эксмо" 2005 року, перевиданий видавництвом "Популярна література" в 2007 році. На європейському літературному конкурсі EuroCon роман назвали "Найкращим дебютом" 2007 року.

Менш ніж за три місяці тираж перевидання в 100 тисяч екземплярів був повністю проданий, видавництво випустило додатковий 100-тисячний тираж., який був розпроданий менш ніж за рік до травня 2008 року, третій тираж становить 50 тисяч екземплярів. Одна з презентацій пройшла в розсекреченому бункері Міністерства зв'язку РФ на Таганці на глибині 60 метрів. Роман також ліг в основу відеогри Metro 2033.

Книга розповідає про людей, які залишилися живими після ядерної війни 2013 року. Майже всі події розгортаються в Московській підземці, де на станціях і в переходах живуть люди. Завдяки оперативним діям служб цивільної оборони метрополітен вдалося захистити від радіації: майже на всіх станціях були закриті гермоворота, а в вентиляційних системах активовані протирадіаційні фільтри. Діяли також фільтри для води. Судячи зі всього, в момент загибелі Москви в метро зуміли укритися близько 70 тисяч людей. За двадцять років після ядерної війни в метро живе близько 50 тисяч людей. При цьому лише половина станцій заселена: частина станцій закинута, частина ізольована обвалами тунелів, частина згоріла. Деякі захоплені істотами з поверхні. В романі війна згадується лише побіжно. В результаті обміну ядерними ударами всі великі міста були стерті з лиця Землі.

Жителі метро харчуються тим, що змогли виростити в тунелях. В основному це гриби, що не потребують світла, проте на деяких станціях Ганзи й Севастопольської імперії вирощують також картоплю, помідори та огірки. Також на деяких станціях вигодовують свиней та інших тварин. Ряд станцій забезпечуються електрикою від генераторів різного типу, проте в силу їх малої потужності на станціях часто діє тільки малопотужне аварійне освітлення. Більшість предметів побуту (без врахування тих, що були в метро спочатку), а також зброя, медикаменти, паливо тощо добуваються численними сталкерами, що час від часу підіймаються в напівзруйноване місто. В підземному місті діє торгівля, універсальною валютою є патрони, виготовлені ще до війни.

Зовнішні зображення

[1] Схема путівник московського метро в 2033 році. Відмічені угруповання та небезпечні тунелі.

Невдовзі після ядерної війни централізована система метрополітену розпалась. Станції стали існувати окремо одна від одної. Деякі об'єднувалися навколо ідей, релігій, фільтрів для води й т. д. На момент описаних в книзі подій найбільшими угрупованнями Московського метро є: Поліс, Червона лінія, Співдружність станцій Кільцевої лінії ("Ганза"), Четвертий Рейх, Смарагдове місто, Співдружність ВДНГ, Ферми та факторії, Арбатська конфедерація, Бауманський альянс, Конфедерація 1905 року, існують також кілька соціальних угруповань.

Поліс - культурна і духовна столиця метрополітену, де сформувалось своєрідне кастове суспільство. Головні касти - хранителі ( "браміни"), що збирають книги та працюють з ними, а також воєнні ( "кшатрії"). Ці касти утворилися через евакуацію в метро розміщених поряд зі станціями Російської державної бібліотеки та Генштабу.

Представники цих двох каст утворюють Раду Поліса, проте відношення між ними напружені і влада в Полісі поперемінно переходить до одної з цих каст. Крім них існують купці та слуги. Приналежність до касти незмінна протягом життя, проте не успадковується, а вибирається самою людиною після досягнення 18-ти років. Поліс розміщений на чотирьох станціях: Бібліотека імені Леніна, Арбатська, Олександрівський сад та Боровицька. Друга за багатством спільнота метро.

Червона лінія - колишня Сокольницька лінія (за винятком Бібліотеки імені Леніна і ділянки за станцією Воробйові гори). Лінію контролюють комуністи. Червона лінія уривається за Спортивною, хоча керівництво лінії не визнає це.

Головою "Червоної лінії" є товариш Москвин. Державне управління в руках Комуністичної партії московського метрополітену ім. товариша Леніна.

Ганза - співдружність станцій Кільцевої лінії. Названа на честь Ганзейського союзу, оскільки через неї проходять всі інші гілки метро, за винятком Каховської. Найбагатша з гілок. Живе шляхом торгівлі й збираючи мито з торговців та охочих перетнути кільце.

Після війни Арбатської конфедерації та Ганзи з Червоню лінією кільце возз'єдналося.

Четвертий Райх - станції Пушкінська, Чеховська та Тверська, на яких розмістились фашисти, яку виступають за очищення метро від всіх неетнічних росіян ("нєрусскіх").

Університет ("Смарагдове місто") - напівлегендарне суспільство, ніби то уціліле після обвалення метромосту на станції Воробйові гори, що займає станції Університет, Проспект Вернадського та Південно-Західна. Евакуйованим професорам, аспірантам і студентам МДУ вдалося блокувати тунелі та знайти спосіб виходу на поверхню, самостійно створивши захисні костюми. За непідтвердженими чутками, їхні розвідники інколи з'являються у "великому" метро. Всіма трьома станціями управляє ректор, а кожну станцію очолює декан, якого вибирають.

Співдружність ВДНГ - невелика спільнота трьох станцій: ВДНГ, Олексіївської, Ризької. Співдружність утворюється під час дій книги. Славиться у всьому метро виробництвом чаю з грибів.

Книга має декілька редакцій.

Перший варіант роману під назвою "Метро" складався з 13 глав (2002 рік) та був розміщений автором на сайті m-e-t-r-o.boom.ru. Текст розділений по главах і по ходу кожної глави є посилання на музику, підібрану та рекомендовану автором для прослуховування під час читання.

Головний герой в першій версії гине від випадкової кулі. Так було потрібно по сюжету, з моєї точки зору. Але видавництва відмовились публікувати книгу в такому вигляді, говорячи, що це не їхній формат. Тоді я опублікував сам себе - в Інтернеті. Створив сайт і розмістив там текст. Через деякий час він набув популярності, сайт відвідали десятки тисяч людей. Багато з тих хто прочитав роман вимагали оживити героя і продовжити книгу. Декілька років по тому я і сам дозрів, зібрався і переписав роман.

Другий варіант роману - 20 глав (2005 рік). Перероблений і доповнений був розміщений на сайті m-e-t-r-o.ru. Перше видання роману у вигляді книги вийшло 24 жовтня 2005 року у видавництві "Эксмо" тиражем 8000 екземплярів, і пізніше додатковим тиражем у 3000 екземплярів.

Друге видання "Метро 2033", в першій редакції, вийшло у 2007 році у видавництві "Популярная литература" початковим тиражем 100 000 екземплярів. В книгу також увійшла 1-ша глава продовження під назвою "Метро 2034".

# data[].attributes.attachment_link.title
Метро 2033 (роман 2005) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
" Метро 2033" - постапокаліптичний роман Дмитра Глуховського, що описує життя людей у московській підземці після ядерної війни. Вийшов у видавництві "Эксмо" 2005 року, перевиданий видавництвом "Популярна література" в 2007 році. На європейському літературному конкурсі EuroCon роман назвали "Найкращим дебютом" 2007 року.

# data[].attributes.headline
Анотація  "Володар мух (Класика)", Вільям Ґолдінґ

# data[].attributes.subject
Анотація  "Володар мух (Класика)", Вільям Ґолдінґ

# data[].attributes.body
Вільям Ґолдінґ — англійський письменник, лауреат Нобелівської премії з літератури. Всесвітню славу він здобув як автор роману «Володар Мух» — справжнього шедевра світової літератури. Це роман-притча, роман-символ, роман-антиутопія... Мабуть, найжорстокіша.

Внаслідок авіакатастрофи кілька дітей потрапляють на безлюдний острів, дуже схожий на райський куточок. Безмежний океан, тропічні пальми, кришталеве джерело, таємнича печера... Тут є все, крім дорослих. У маленькій громаді відразу визначаються два лідери. Починається боротьба за владу. І надто скоро діти забувають не тільки про дружбу й порядність, а навіть про людську подобу... Межа, яка відділяє людину від тварини, дуже тонка. І боятися треба не того звіра, що десь зовні. Набагато страшніший той, що всередині в кожного...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Володар мух" ( англ. The Lord of the Flies) - дебютний алегоричний роман англійського письменника, лауреата Нобелівської премії з літератури ( 1983), Вільяма Ґолдінґа, який вийшов 17 вересня 1954 року.

Героями повісті є група дітей та підлітків, відправлених з початком війни батьками подалі від місця катастрофи на літаку. Але з літаком сталася аварія, і діти опинилися самі на тропічному острові. Ніхто не знає де вони знаходяться, їх чекають важкі випробування, через які одні пройдуть, здобуваючи негативний досвід, а інші загинуть від рук перших.

Роман являє собою антитезу дитячій пригодницькій книзі Роберта Майкла Беллентайна " Кораловий острів" (1858), у якій троє хлопчиків, опинившись на далекому острові, перетворюють його в куточок цивілізації, навчають тубільців навичкам і ремеслам, і зрештою повертаються додому змужнілими.

Номер 62 в Рейтингу 100 найкращих книг усіх часів журналу Ньюсвік.

Ідея роману виникла у Ґолдінга після того, як він прочитав роман "Кораловий острів" Роберта Баллантайна (1858) - пригодницької історії в жанрі робінзонади, де оспівуються оптимістичні імперські уявлення вікторіанської Англії- за сюжетом три юні англійці-підлітки потрапили на безлюдний острів, де завдяки своєму вихованню почали поводитися подібно до Робінзона Крузо, тим самим уникаючи деградації в ізоляції від цивілізації. Ґолдінгу сюжет здався вкрай нереалістичним (хоча свого часу роман отримав колосальний успіх і до моменту виходу книги Ґолдінга вважався класикою англійської літератури) і в нього з'явилася ідея написати історію про те, як на його думку насправді поведуться діти, що потрапили на безлюдний острів. Як результат, роман містить безліч посилань на "Кораловий острів" аж до того, що три центральні персонажі (Ральф, Роха та Джек) є карикатурою на трьох головних героїв "Коралового острова" (двох з яких теж звуть Ральф і Джек).

Шлях роману у світ був важкий. Рукопис відкинув двадцять один видавець, перш ніж видавництво Faber & Faber погодилося випустити його у світ з умовою, за якою Ґолдінг видалив першу частину роману, в якій описувалася евакуація і сильно переробив персонажа Саймона.

Відразу після виходу, роман не привернув до себе уваги (оригінальний тираж у 3000 екземплярів продавався дуже повільно), проте через кілька років він став бестселером і до початку 1960-х років був введений у програму багатьох коледжів та шкіл. У 2005 році журнал "Time" назвав твір одним із 100 найкращих романів англійською мовою з 1923 року. З 1990 по 1999 роки роман посідав 68-е місце у списку ста найспірніших книг XX століття, складеному Американською бібліотечною асоціацією.

Назва книги "Володар мух" є буквальним перекладом з давньоєврейського імені язичницького бога - Бааль зевув ( івр. בעל זבוב‎), чиє ім'я ( Вельзевул) у християнстві стало асоціюватися з дияволом. Назву для роману Ґолдінгу підказав Т. С. Еліот.

У воєнний час на безлюдному острові у віддаленому від материків районі Тихого океану розбивається евакуаційний британський літак. Єдиними хто вижив виявилися діти молодшого шкільного чи передпідліткового віку. Серед них виділяються два лідери: Ральф та Джек Мерідью. Перший на острові встиг познайомитися з товстим, страждаючим на астму, але розважливим і догадливим хлопчиком в окулярах, якого дражнять Рохою ( англ. Piggy); другий же є старостою церковного хору і має незаперечний авторитет у хористів. Діти влаштовують вибори, на яких перемагає Ральф. Джек та його хористи проголошують себе мисливцями.

Ральф пропонує будувати курені і розвести багаття на горі, щоб їх могли помітити та врятувати. Його усі підтримують. Багаття розводять за допомогою окулярів Рохи. Джек із мисливцями добувають м'ясо диких свиней. Незабаром з'являються чутки, що на острові живе якийсь "Звір". Джек, Ральф, Саймон і кілька хлопців піднімаються на гору, де був помічений Звір і знаходять там труп парашутиста, який ворушиться через вітер, що роздмухує парашут. У сутінках діти не розрізняють що це таке і перелякані тікають. Джек звинувачує Ральфа в боягузтві, відокремлюється від племені і пропонує іншим хлопчикам вступити в його плем'я, обіцяючи полювання, м'ясо та інший "дикунський" спосіб життя на острові. Джек та його хористи йдуть жити у важкодоступну гірську частину острова, деякі хлопчики переходять до них, утворюючи дикунське плем'я.

З'являється щось на зразок примітивного культу Звіра та поклоніння йому. Мисливці умилостивлюють його жертвами та дикими танцями - інсценуваннями полювання. У розпал одного такого танцю, втративши над собою контроль, "мисливці" вбивають Саймона, який, набравшись сміливості, розгледів парашутиста і поспішав повідомити хлопців, що це ніякий не Звір. Вітер, що піднявся вночі, скидає парашутиста в море.

Поступово всі діти переходять у "плем'я мисливців". Ральф залишається з Рохою та близнюками Еріком і Семом. Тільки вони ще пам'ятають, що єдиний шанс врятуватися - розводити багаття, сподіваючись привабити рятувальників. Вночі група Джека нападає на Ральфа та його друзів та забирають окуляри Рохи. Вони потрібні для одержання вогню, щоб смажити м'ясо. Роха нічого не бачить без окулярів.

Ральф з хлопцями піднімаються по перешийку до Джека, сподіваючись повернути окуляри. Роджер скидає валун, який убиває Роху, дикуни беруть у полон близнюків. Ральф залишається один. Вночі він піднімається до укріплення племені, де близнюки-вартові повідомляють йому про підготовку облави, та про те, що Роджер уже заточив палицю з обох кінців (мабуть щоб насадити на неї голову Ральфа, так як дикуни насаджували свинячі голови на знак жертви Звірові). Наступного дня дикуни прочісують острів ланцюгом та підпалюють кущі, викурюючи Ральфа із заростей.

Більшість острова охоплена полум'ям. Виснажений, загнаний дикунами, Ральф вибігає на берег і падає біля ніг офіцера британського військово-морського флоту, група моряків висадилася з крейсера, помітивши дим від пожежі. На запитання офіцера: "Хто головний?" Ральф називає себе, а зляканий Джек відходить убік. Офіцер із подивом дізнається, що вже двоє хлопчиків загинули. Він саркастично порівнює їхню ситуацію з "Кораловим островом" і дивується з того, що британські хлопчики виглядають як дикуни.

Ральф усвідомивши всю глибину їхньої деградації, більше не може стримати сліз, оплакуючи свою втрачену невинність. Слідом за ним вибухають риданнями й інші діти.

Образ Володаря мух

Володарем мух автор називає голову вбитої свині, насадженої мисливцями Джека на кіл після одного з вдалих полювань (сам Джек говорив, що це дар Звіру). З нею стикаються Саймон і згодом Ральф; причому Саймон, який часом непритомнів, подумки розмовляє з нею. Голова називає себе Звіром і підтверджує його здогад про те, що "Звір" знаходиться в них самих, пророкуючи швидку загибель Саймона.

"Володар мух" (1963) - британський фільм Пітера Брука. Фільм є найближчою до книги екранізацією.

"Володар мух" (1990) - американський фільм Гаррі Хука. На відміну від попередньої екранізації, у цій із роману взято лише імена персонажів та ключові моменти. Головні герої є не британцями, а американцями, і дія відбувається ближче до кінця ХХ століття.

Роман "Володар мух" вважається одним із найважливіших творів західної літератури XX століття. У списку The Times "Best 60 Books of the Past 60 years", складеному за підсумками голосування читачів газети, він займає рядок кращого роману 1954 року. Багатьма критиками твір розглядався як ключовий: Лайонел Тріллінг вважав, що роман "ознаменував мутацію у [західній] культурі: Бог, можливо, й помер, але Диявол розцвів - особливо в англійських громадських школах".

Зазначалося, що роман Ґолдінга став свого роду відповіддю популярному у повоєнному західному суспільстві уявленню, що діти - безневинні жертви дорослого суспільства. "Мій дитячий світ читання, наскільки я пам'ятаю, розпочався з „Коралового острова", наївно-імперіалістичного роману Баллантайна; моя невинність померла, коли я відкрив „Володаря мух", де баллантайнівський сюжет виявився згорнутим в алегорію про порочність роду людського і про те, наскільки справедливо його вигнали зі щасливого Саду", - писав оглядач Guardian Пітер Конрад.

Чарльз Браян Кокс писав про роман у Critical Quarterly: "Його виняткова сила пов'язана з тим фактом, що Ґолдінг вірить: кожна деталь людського життя має релігійну важливість". У дослідженні, названому "Трагічне минуле" ( англ. The Tragic Past), Девід Андерсон провів дослідження біблійних мотивів у романі Ґолдінга:

Lord of the Flies - це складна версія історії Каїна - людини, яка - після того, як його сигнальне багаття не спрацювало, убила брата свого. Насамперед, це поневіряння оптимістичної теології, згідно з якою Бог створив світ, в якому моральний розвиток людини відбувався pari passu з його біологічною еволюцією і продовжуватиметься, доки розвиток не досягне щасливого кінця.
- Д. Андерсон

Роман, на думку Андерсона, досліджує витоки моральної деградації людства. У ньому "...немає ніякого щасливого кінця. Рятувальники, які забирають хлопчиків з острова, є з того світу, де регрес стався у гігантських масштабах - у масштабах атомної війни. Біди людські тут показані так, що ніщо не може ні пом'якшити їх, ні полегшити. Каїн - не просто наш далекий родич: він сучасна людина, і його вбивчі імпульси оснащені безмежною силою руйнування".

Нідерландський історик і письменник Рутгер Брегман, на якого "Володар мух" справив сильне враження ще в підлітковому віці, тепер сумнівається в реалістичності історії, вигаданої Ґолдінгом. Причиною стала історія шести підлітків 13-16 років із маленької тихоокеанської держави Тонга. У червні 1965 року вони втекли з католицької школи-інтернату на вкраденому рибальському човні. Потрапивши у шторм, хлопчики 8 днів дрейфували океаном, поки не змогли висадитися на безлюдному острові Ата в південно-західній частині Тихого океану. На острові вони провели 15 місяців, створивши справжнісіньку громаду. Підлітки вирощували фрукти, розводили курей, постійно підтримували вогонь, обладнали тренажерну залу та майданчик для бадмінтону, навіть проводили уроки для молодших. 11 вересня 1966 року їх врятував австралійський яхтсмен, який випадково пропливав повз. Брегман охарактеризував цю історію так: "Справжній „Володар Мух" - це розповідь про дружбу та вірність; яка показує, наскільки ми сильніші, якщо ми можемо спиратися один на одного".

Українською мовою роман переклала Соломія Павличко.

Повний переклад:

(перевидання) Вільям Ґолдінґ. Володар мух. Переклад з англійської: Соломія Павличко; худ. П. Машков. Київ: Основи, 2000. - 254 с. 1-ше видання ISBN 966-500-027-6

(перевидання) Вільям Ґолдінґ. Володар мух. Переклад з англійської та передмова: Соломія Павличко; художник: П. Машков. Київ: Основи, 2004. - 254 с. 2-ге видання ISBN 966-500-027-6

(перевидання) Вільям Ґолдінґ. Володар мух. Переклад з англійської: Соломія Павличко. Харків: КСД, 2015, 2016. - 304 с. ISBN 978-966-149-097-9

Уривки:

Голдінг, В. Володар мух: Уривки // Денисова, Т. Зарубіжна література ХХ ст. Хрестоматія-посібник [Текст] / Т. Денисова, Г. Сиваченко. - К., 2000. - С. 633-648.

Голдінг, В. Володар мух: Уривки // Міляновська, Н. Зарубіжна література. 6 клас. Посібник-хрестоматія / Н. Міляновська, І. Данилків. - Т., 1999. - С. 214-300.

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар мух - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Володар мух" ( англ. The Lord of the Flies) - дебютний алегоричний роман англійського письменника, лауреата Нобелівської премії з літератури ( 1983), Вільяма Ґолдінґа, який вийшов 17 вересня 1954 року. Героями повісті є група дітей та підлітків, відправлених з початком війни батьками подалі від місця катастрофи на літаку.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книгарня ‘Є’

# data[].attributes.attachment_link.title
Акція! Мурахи, Бернард Вербер - купити. Книга дешево | Книгарня «Є»

# data[].attributes.attachment_link.description
Купити книгу «Мурахи» Бернард Вербер у книжному онлайн магазині ✦ КНИГАРНЯ ”Є” ✦ Те, що варто читати ✓ Приємні ціни ✓ Доставка поштою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книгарня ‘Є’

# data[].attributes.attachment_link.title
Колгосп тварин, Джордж Орвелл - купити за низькою ціною в Україні | Книгарня «Є»

# data[].attributes.attachment_link.description
«Колгосп тварин» купити в ⭐【Книгарня «Є»】 за низькою ціною. ✔️ Безкоштовна доставка книжок по Україні 🔥 Знижки за промокодом. Замовляйте по ☎️ (0800) 33-05-66.

# data[].attributes.headline
Анотація  "Мурахи", Бернард Вербер

# data[].attributes.subject
Анотація  "Мурахи", Бернард Вербер

# data[].attributes.body
Книга “Мурахи” – це перший роман із трилогії про мурах, що вийшов друком у 1995 році. Завдяки відмінній ідеї взяти за основу книги два різних сюжети, світ людей і світ мурах, письменник показує, як ми по суті схожі між собою – і умінням підкорятися, і працьовитістю, і роботою в команді.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Мурахи" - філософсько-фантастичний роман про тварин, написаний Бернаром Вербером та виданий у Франції в 1991 році видавництвом Альбен Мішель. Роман є першим томом трилогії "Мурахи".

Розвиток подій

Джонатан Уельс успадковує від свого дядька біолога Едмонда Веллса будинок та поселяється в ньому. Він порушує адресоване у листі застереження дядька не спускатися у підвал і поступово знайомиться з його дослідженнями і відкриттями щодо мурах.

Герой також зустрічається із загадкою, головним ключем інтриги: "Як за допомогою шести сірників сформувати чотири рівносторонні трикутники?". Разом з тим одного дня Джонатан зникає і після нього поступово зникає кожен хто вирушить на його пошуки. В той же час, колонія мурах живе своїм життям у місті- мурашнику Бел-о-кан. 327-й, мураха самець, повідомляє королеву про те, що його групу знищила загадкова сила. В ході подій 327-й знайомиться з 103683-м, безстатевою мурахою.

Книга виділяє два окремих світи, які в підсумку поєднуються, світ людей та світ мурах.

Твір починається статтею з Енциклопедії відносного і абсолютного знання.

Безробітному слюсарю Джонатану щастить: він успадковує будинок його дядька біолога та ентомолога Едмонда Уельса, розташований поблизу Фонтенбло де він оселяється зі своєю невеличкою сім'єю: жінкою Люсі, 9-річним сином Ніколя та псом Урзазатом.

Проте у будинку є особливість, про яку Джонатану розповість його бабуся, Августа Уельс і потім передасть онуку лист-заповіт дядька вказуючий ніколи не спускатись до підвалу будинку. Окрім тієї таємниці заповіт також говорить про загадку, що дядько колись вже загадував Джонатану: як скласти чотири рівносторонніх трикутники з шести сірників? Лист не відповідає на загадку, проте говорить що для того щоби її відгадати " варто мислити по-іншому ". Розвиток подій починається коли домашній пес губиться у підвалі пробравшись туди через дірочку на вході. Тоді Джонатан, не зважаючи на лист Едмонда Вельса вирушає вниз його шукати. Через вісім годин Джонатан вертається із підвалу, шокований і тримаючий в руках розшматованого щурами пса. Ця таємнича ситуація настільки зацікавлює Джонатана, що він сприймає її як особистий виклик і вирішує з'ясувати чим в минулому займався Едмонд у підвалі. Перед спуском герой консультується у професора Розенфельда щодо теми досліджень дядька - мурах Dorylus (читається "Дорілюс") і споряджається інструментами. Але проходить вже два дні і Джонатан ніяк не повертається, його сім'я (особливо жінка Люсі) хвилюється. У дивному сні Люсі говорить з Едмондом Уельсом, потім під впливом дивного передчуття вирушає шукати чоловіка.

Люсі теж зникає...

Таємниця розростається коли певний пан Гунь намагається проникнути в будинок Джонатана і заволодіти Енциклопедією відносного і загального знання, написаною Едмондом Уельсом.

Батько і мати пропавші безвісти, син звертається до поліції, яка у свою чергу починає розслідування. Розслідуванням займаються комісар Більшем та інспектор Гален, два спеціалісти з дивакуватих справ. Отже, інспектор Гален вирішує разом з вісьмома рятувальниками дослідити підвал і звичайно...у теж зникає.

Не маючи батьків, Ніколя потрапляє до дитячого будинку де зустрічається і здружується з однолітками Жаном та Філопом. Одного дня він дивиться по телебаченню передачу певного професора Льодюка і впізнає в ній пана Гуня. Ніколя підозрює існування зв'язку між згаданою енциклопедією та зникненням його батьків, вважає що вони живі і в результаті втікає з дитячого будинку на їх пошуки. Він повертається у свій будинок, спускається донизу та знаходить у підвалі надпис " Як зробити чотири рівносторонні трикутники із шести сірників? " Героєві вдається вирішити загадку, проте механізм не дозволяє йому повернутись назад.

Під натиском свого службового керівника (Соланж), Більшем вирушає до підвалу з шістьма жандармами та спорядженням. Комісар теж розгадує загадку, потім вмикається певний механізм і вся група зникає. Лише один жандарм повертається, але він згодом втрачає розум.

Помешкання Джонатана незабаром займається спадкоємицею другої черги в заповіті Едмонда - Августою Уельс. Наступним дослідником підвалу стає професор Льодюк, йому не вдається добратись до самого дна, проте Льодюк стане єдиною особою, що повернулася звідти і не зійшла з розуму.

Зустріч з Льодюком приносить Августі багато інформації, остання вирішує сформувати свою пошукову групу і розкрити таємницю підвалу познайомившись та поєднавшись в одну команду з Жазоном Бражельом, давнім другом Едмонда та професором Розенфельдом, минулим колегою Едмонда по експедиції до Африки.

Троє знайомих легко розгадують загадку "про сірники" і спускаючись далі потрапляють до тунелю перегородженого сіткою-пасткою, пробравшись всередину сітки група відчуває що пастка стискає їх та закриває хід назад. Продовжуючи йти група натрапляє на сходи, що ведуть доверху і що закінчуються особливою сходинкою-пасткою, наступивши на яку персонажі падають донизу в сітку. Зрештою вони потрапляють до великої підземної секретної кімнати.

Виявляється що всі, хто загубився у підвалі знаходяться у цій кімнаті і вона насправді є старовинним протестантським храмом захованим під землею. Герої дізнаються, що перешкоди, що закривають шлях назад із храму, розроблені Джонатаном за вказівками Едмонда Уелься, останній в свою чергу також розробив машину для спілкування з мурахами яка має форму мурахи-робота іменованого Доктор Лівінгстон. Вісімнадцять мільйонів мурах живуть понад кімнатою в місті Бел-о-кан і люди спілкуються з ними завдяки Доктору Лівінгстону.

Бел-о-кан, мурашник з 18-ти мільйонів мешканців об'єднує 64 федерованих міст і знаходиться за 6 км від будинку Уельса (вулиця Сибарітів 3 в Парижі). Історія відбувається на початку весни, мурашник ледве-ледве прокинувся, але вже розпочав свою злагоджену роботу.

Мураха-воїн 105 пропонує 327-й мурасі-самцю вирушити на полювання до печери з теплою водою. Вся група нараховує двадцять-вісім дорослих воїнів. Мурахи знайомляться із ґрунтом рухаючись колами, знаходять печеру із теплою водою з великою кількістю комах. І тут стається подія-зародок інтриги всієї історії: вертаючись додому 327-й віддаляється на секунду підібрати червону квітку і після повернення застає всю групу вбитою. 327-й слухає свої антени і вони підказують, що це справа рук секретної могутньої миттєвої зброї комах-карликів з міста Ші-ге-пу.

Мураха повертається з походу, повідомляє місту про небезпеку, але їй ніхто не вірить через відсутність очевидних доказів. 327-й вирішує відвідати королеву. Королева в свою чергу говорить що вона не займається нічим іншим крім відкладення яєць, що вона не командує іншими мурахами, що місто має зараз більш нагальні питання ніж ця неперевірена небезпека і що для вирішення справи 327-го вона може просто-напросто відкласти 28 нових яєць - рівно стільки, скільки було втрачено мурах в поході.

Незабаром на 327-му стається замах з боку комах із кам'яним запахом. Схопивши її, комахи забирають феромони з антен 327-го і несуть її в напрямку звалища. 327-й рятується дивом завдяки атаці дятла на комах.

Але не маючи кодових запахів (феромонів), 327-й опиняється в небезпеці всередині свого рідного мурашника. Наша мураха заходить до забороненого міста у пеньку дерева і знаходить 56-ту комаху-самку, яка його не розпізнає. Герої встановлюють прямий антенний контакт (пряме сполучення) і 327-й ділиться з новою знайомою своїми сумними пригодами. 56-та розуміє його, дарує декілька кодів-запахів і потім запрошує до свого помешкання з якого є можливість вийти непомітно через секретний вихід. Подорозі пара зустрічає ще одну мураху, яка зацікавлюється історією 327-го, безстатевою "мурахою-солдатом" 103683.Троє вирішують спробувати переконати місто у важливості проблеми і вирушають з цією метою кожен у різному напрямку.

В той час коли комахи з кам'яним запахом знову нападають на 327-го та 56-ту, 103 683-й спілкується з іншими комахами міста і йому вдається переконати близько тридцяти мешканців міста в реальності проблеми. Комахи організовують зустріч на -50 поверсі, так глибоко щоб не дозволити іншим мешканцям міста помітити їх. Згодом трійця зустрічається знову, але цього разу їм знову потрібно втікати бо за ними женеться вже сто інших "комах-воїнів" прагнучих їх вбити. Щоб уникнути погоні троє виривають дірку в стіні, а потім замуровують себе із середини.

В підсумку втікачі потрапляють до нового приміщення і направляться на зустріч до союзників на -50 поверх. Протягом копання ґрунту мурахи засинають. Пройшовши ще декілька негараздів мурахи добираються до місця зустрічі, проте бачать, що всі інші мурахи втратили свої мандибули.

Персонажів чекають безкінечні випробовування, які в результаті повернуть 56-ту до рідного міста, але вже як нову королеву і відкриють їй таємницю, так суворо приховувану комахами з кам'яним запахом.

Роман пропонує занурення в тему комах у популяризованій (доступній для широкого кола читачів) формі. У світлі підвалу Едмонда Уельса спільнота мурах представлена як підсвідомість людини, підземний світ, сповнений життя та тунелів. Це прихована частина нашої свідомості з якої ми помічаємо всього лише найповерхневішу частину-конус.

Мурашник на зразок міста Бел-о-кан

На думку автора дослідження прихованої частини є психоаналізом водночас як для нього, так і для читача, так само як кожен спуск чергового персонажу до підвалу спонукає персонажа роздумувати над власним життям.

Спершу сприйнятий стримано, роман набуває з часом великого успіху і продається тиражем більше ніж 2 мільйони. Поза Францією роман став особливо популярним у Південній Кореї.

Вербер Б. Мурахи / пер. з фр. Ірини Серебрякової та Вікторії Гусенюк. - Львів: Видавництво Terra Incognita, 2018. - 272 с. - ISBN 978-617-7646-08-1

1. Сам автор всю свою творчість визначає таким терміном адже через свою літературу він спонукає читача до роздумів беручи за основу реалістичну фантастику. Вербер надає перевагу цьому терміну перед поняттями наукової чи соціальної фантастики, течіями до яких його зазвичай відносить літературна критика.

2. Вербер, Бернар (2018). Мурахи. Львів: Видавництво Terra Incognita. с. 2. ISBN 978-617-7646-08-1.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мурахи (роман) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Мурахи" - філософсько-фантастичний роман про тварин, написаний Бернаром Вербером та виданий у Франції в 1991 році видавництвом Альбен Мішель. Роман є першим томом трилогії "Мурахи". Джонатан Уельс успадковує від свого дядька біолога Едмонда Веллса будинок та поселяється в ньому. Він порушує адресоване у листі застереження дядька не спускатися у підвал і поступово знайомиться з його дослідженнями і відкриттями щодо мурах.

# data[].attributes.headline
Анотація  "Колгосп тварин", Джордж Орвелл

# data[].attributes.subject
Анотація  "Колгосп тварин", Джордж Орвелл

# data[].attributes.body
У казковій повісті "Колгосп тварин" в алегоричній формі розповідається про часи становлення СРСР. Зокрема, тут ідеться про революцію 1917 року, про брехливі обіцянки, що "земля — селянам, а заводи — робітникам", розповідається про розкуркулення, примусові переселення, репресії, розстріли і про мільйони замордованих у сталінських концтаборах. От лише замість людей герої цієї повісті — тварини. Але чи так вже вони різняться між собою?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Обкладинка першого видання 1945 року.

"Колгосп тварин" ( англ. "Animal Farm: A Fairy Story"), в інших перекладах українських видань також: "Ферма „Рай для тварин"", "Скотоферма", "Скотохутір", "Хутір тварин" - це казка про тварин, у формі сатиричної алегоричної новели англійського журналіста і письменника Джорджа Орвелла, вперше опублікована в Англії 17 серпня 1945 року. У ній розповідається про групу сільськогосподарських тварин, яким набридло бути поневоленими людством, тому вони вигнали людей і самі стали керувати фермою. Вони повстали проти свого фермера, сподіваючись створити суспільство, де тварини будуть рівними, вільними та щасливими. Зрештою, всупереч тому, що уявляли більшість тварин, це закінчується антиутопічним суспільством. Їх життя стає гіршим, а не кращим.

У відносно короткому творі (близько 100 сторінок) проводиться паралель з диктатурою у Радянському Союзі, яка виникла у 1917-1922 роках. За словами Орвелла, "Колгосп тварин" відображає події, що призвели до російської революції 1917 року, а потім до сталінської епохи (1927-1953) в Радянському Союзі. До них належать також корупція, недалекоглядність, байдужість, неуцтво та терор. Оруелл, демократичний соціаліст і член Незалежної партії робітничого класу протягом багатьох років, був критиком Йосипа Сталіна та ворожим до керованого Москвою сталінізму, у відповідь на свої спостереження за комуністами-сталіністами під час громадянської війни в Іспанії в 1930-х роках, які критично сформували його досвід під час травневих конфліктів у Барселоні між POUM та сталінськими силами. Особисті враження Джорджа Оруелла від подій в Іспанії, а трохи пізніше знайомство з матеріалами і документами про політичні процеси в СРСР, змусили його різко змінити свої комуністичні погляди і розлучитися з ілюзіями, які тоді розділяла значна частина західних інтелектуалів. У листі до Івон Даве Оруелл описав "Колгосп тварин" як сатиричну повість проти Сталіна ( "un conte satirique contre Staline"), і у своєму есе "Чому я пишу" (1946) писав, що "Колгосп тварин" була першою книгою, в якій він намагався, з повною свідомістю того, що він робив, "злити політичну мету та мистецьку мету в одне ціле". Про свій досвід участі в громадянській війні в Іспанії Орвелл описав у розповіді "Салют Каталонії" ( англ. "Homage to Catalonia").

Оруелл писав книгу між листопадом 1943 і лютим 1944 року під час Другої світової війни, коли Сполучене Королівство перебувало у воєнному союзі з Радянським Союзом проти нацистської Німеччини, а британська інтелігенція високо поважала Сталіна - явище, яке Орвелл ненавидів. У Орвелла були великі проблеми з її публікацією в той час. Спочатку рукопис було відхилено кількома британськими та американськими видавцями. Коли твір таки було опубліковано, книга стала великим комерційним успіхом, частково тому, що міжнародні відносини були трансформовані, коли альянс часів війни поступився місцем холодній війні.

Оригінальна назва була "Ферма тварин: казкова історія", але видавці Сполучених Штатів відмовилися від підзаголовку у виданні 1946 року. Інші варіації назви підзаголовків включають такі назви, як "Сатира" та "Сучасна сатира". Орвелл, обігруючи французьку назву Радянського Союзу Union des républiques socialistes soviétiques, запропонував для французького перекладу назву Union des républiques socialistes animales, яка скорочується до URSA, латинського слова "ведмідь".

Журнал обрав книгу одним із 100 найкращих англомовних романів (між 1923 і 2005 роками), під номером 31 у своєму списку найкращих романів 20 століття. Вона отримала ретроспективну премію Г'юго в 1996 році і включена до списку Великих книг Заходу. У "Рейтингу 100 найкращих книжок усіх часів" журналу Ньюсвік ця книга під номером 61. "Колгосп тварин" є у списках кращих фантастично-наукових та фантастичних книг усіх часів.

Хоча книга не була широко відома до кінця 1950-х років, зараз вона вважається класичною. Це одна з найпопулярніших сатиричних алегорій тоталітаризму.

Події розгортаються на фермі містера Джонса, де поголів'я тварин на чолі з свинями (які проголошують себе найрозумнішими з побратимів і природними лідерами перевороту) здіймають повстання. Після революції на цій фермі людей виганяють, і свині, які очолили революцію та розвинули доктрину анімалізму, поступово захоплюють ферму та встановлюють новий уряд без участі людини ("щоб взяти свою долю в свої руки"). Двоє свиней, Наполеон і Сніжок, вступають у боротьбу за владу, кульмінацією якої є вигнання Сніжка. Життя на фермі стає все важчим і важчим для решти тварин. Свині накладають на них дедалі більше контролю, оскільки вони вимагають привілеїв для себе. Зрештою, від принципів анімалізму залишилося лише правило, що "всі тварини рівні, але деякі рівніші за інших". Кожен крок цього розвитку виправданий пропагандою. З групою злісних собак, як палицею за дверима, Наполеон пробиває собі дорогу та полегшує собі життя. В останній сцені книги свині ходять на двох ногах, і тварини сприймають свиней як людей і більше не можуть відрізнити їх.

У творі розкривається маніпулятивний характер революційних змін після 1917 року. Революція тварин пішла курсом усіх революцій - до тоталітаризму. Ідеали спотворюються і перетворюються на демагогію, суперники за владу нещадно усуваються, внутрішні вороги вигадуються для виправдання насильства, створюється соціальна номенклатура - міжпрошарок, на який не діють загальноприйняті закони і який використовує владу для задоволення своїх особистих тваринних інстинктів, ведеться систематична дезінформація, будуються механізми маніпуляції мисленням, фальсифікується історія. Підміна цінностей блискуче виражена незрівнянним гаслом сьомої тваринної заповіді: "Усі тварини рівні, але деякі рівніші за інших". Зрештою результат трагічний, система приречена на поразку й крах. Сатирична антиутопія "Колгосп тварин" була спрямована безпосередньо проти сталінського режиму, але вона справедлива для будь-якої системи, де попираються особисті громадянські свободи. Книга стає мудрою, співчутливою, безжальною та повчальною байкою для 20-го століття.

Анімалізм є алегоричним віддзеркаленням Радянського Союзу, особливо між 1910-ми і 1940-ми роками, а також еволюцією того, як його практикували революціонери та уряд Росії. Цей термін ввів шановний Старий Свиня. Свині Сніжок, Наполеон і Пискун (Пищик) адаптують ідеї Старого Свині у формі так званої філософії, яку вони називають анімалізмом. Невдовзі Наполеон і Пищик починають потурати людським порокам і звичкам (випивка, сон у ліжку, обмін). Пищику доручено змінити сім заповідей і легітимізувати цю гуманізацію, яка є оптимізацією комуністичної теорії радянським урядом, щоб зробити її реформою капіталізму, а не заміною йому.

Пищик впав під час виправлення 5-ї заповіді біля підніжжя торцевої стіни великого сараю, де були написані Сім заповідей (розділ VIII) - попередня художня робота Нормана Петта та Дональда Фрімена для оформлення однойменного мультфільму 1950 року.

Тварини на фермі видають сім основних команд, алегорію семи смертних гріхів:

1. Хто ходить на двох ногах, той ворог.

2. Хто ходить на четвереньках або має крила, той друг.

3. Тварини не носять одяг.

4. Тварини не сплять у ліжку (пізніше додано: із простирадлами).

5. Тварини не вживають алкоголь (додано пізніше: без міри).

6. Тварини не вбивають інших тварин (додано після: без причини).

7. Усі тварини рівні, але деякі рівніші за інших. (Після вигнання людини та запровадження нового порядку на фермі логічно досягається щасливий кінець тварини.)

Остання, сьома заповідь стає крилатою фразою роману. 1977 року Pink Floyd випустили свій альбом "Animals" за мотивами книги Оруелла.

Книга є алегорією про події після революції в Радянському Союзі, і зокрема про підйом сталінізму. Багатьох героїв книги можна ідентифікувати як історичних осіб: Майор - це Ленін; Наполеон - Йосип Сталін, а Сніжок - Лев Троцький. Пілкінгтон і Фред є некомуністичними силами. Оруелл робить це чітко у випадку з Наполеоном, якого він безпосередньо пов'язує зі Сталіним в одному зі своїх листів. Наполеон, теж прийшов до влади як герой-республіканець, та зрештою сам перетворився на тирана-узурпатора. Боксер, колись вірний тягловий кінь, зображує погано освічений і неосвічений пролетаріат. Боксером і ослом Бенджаміном маніпулюють переконливі аргументи свиней, але їм не вдається пожинати плоди "Революції". На думку деяких літературознавців, можна провести порівняння між Боксером і модельним робітником Олексієм Стахановим. У книзі також фігурують чотири свині, які виступають проти політики Наполеона. Пізніше ферму атакують фермери цього району на чолі з паном Джонсом. Вони мають представляти нацистську Німеччину та інших союзників Німеччини.

Персонажі з перекладу "Колгосп тварин" Івана Чернятинського (у дужках персонажі з перекладу "Ферма "Рай для тварин" Юрія Шевчука):

старий свин Майор. Старша свиня (12 років), яку поважають усі інші тварини на фермі, мріяла про революцію, яка мала настати, але не дожила її. Його персонаж є алегоричним поєднанням ранньої радянської нації, оскільки він окреслює принципи революції, Леніна і Карла Маркса. Він може представляти або Карла Маркса (описуючи ідеальне суспільство, яке можуть створити тварини, якщо люди зазнають поразки), або Володимира Леніна (виставляючи його череп для всіх, так само, як вони зробили із забальзамованим тілом Леніна).

Наполеон - кнур, ватажок свиней. Свиня, яка стає лідером революції тварин на фермі. Єдиний беркширський кабан на фермі, не дуже балакучий, але має репутацію людини, яка добивається свого. Його дії, здається, базуються на діях Йосипа Сталіна. Він використовує своїх солдатів (дев'ять собак у книзі), щоб зміцнити свою владу, вселяючи страх. У першій французькій версії роману "Колгосп тварин" Наполеон був перейменований на Сезаря. Він поступово збільшує свою силу, використовуючи цуценят, яких він забирає у їхніх батьків, собак Джессі та Дзвіночок, і навчає їх бути злими, формуючи свою таємну поліцію. Вигнавши Сніжка з ферми, Наполеон отримує більше влади, використовуючи фальшиву пропаганду, яку підтримує Пищик, а також погрози й залякування з боку собак, щоб тримати інших тварин під контролем. Крім усього іншого, він поступово змінює правила для власної вигоди.

Пищик - кабан-годованець. Маленьке товсте біле порося, яке було "правою рукою" Наполеона та служить Наполеону як міністр пропаганди. Його позиція нагадує позицію В'ячеслава Молотова. Його персонаж надихнув В'ячеслав Молотов і радянська номенклатура та журналісти, такі як національна щоденна радянська газета . В одних версіях він знаний як Крикун, в інших як Султан. Він маніпулює мовою, щоб виправдати та прославити всі дії Наполеона. Пищик представляє сталінську пропаганду, яка використовувалася для виправдання його жахливих вчинків. Кабан живе в розкоші, керуючись власними інтересами, використовує демагогічні та заплутані промови, виправдовуючи таким чином потребу свиней у розкоші. Щоб виправдати привілей свиней, він пригрозив людям поверненням пана Джонса, колишнього власника ферми. Пищик використовує брехливу статистику, щоб переконати тварин, що життя стає краще. Багато тварин мають лише смутні спогади про часи до революції, але вони переконані.

Сніжок - кнур. Суперник Наполеона і початковий голова ферми після повалення Джонса. Свиня, яка вступає в боротьбу за владу з Наполеоном. Сніжок - пристрасний інтелектуал і легко завойовує прихильність більшості тварин. Сніжок зафарбовував слова "Ферма "Садиба"" і написав "Ферма "Рай для тварин"". Йому довіряють більшість тварин, але Наполеон усунув його від керівництва. Його персонаж оснований на Леві Троцькому, російському лідеру Червоної армії, який піде в еміграцію за наступника Леніна - Сталіна, та буде вбитий у травні 1940 року. Сніжок винахідливо працює над тим, щоб все на фермі йшло гладко, і розробляє плани, як допомогти тваринам зрозуміти його бачення утопії рівності. Він пропагував залучення тварин до Комітетів: курей - в Комітет з виробництва яєць, для щурів та зайців - Комітет приручення диких побратимів, корів - у Лігу Чистих Хвостів, овець - до Руху Білішої Вовни, і вважав за найголовніше виховувати молодь, а не дорослих. Але Наполеон і його собаки виганяють Сніжка з ферми на хибній підставі, що він злий і розбещений і таємно саботував зусилля звірів по поліпшенню господарства.

Мінім (Мінімус) - свиня-поет, яка пише другий і третій гімни "Колгоспу тварин" після заборони гімну "Звірі Англії".

свині, поросята. Ймовірно, відповідник дітям Наполеона та першому поколінню тварин, яким було прищеплено його бачення нерівності тварин. Вважаючись синами Наполеона, вони є першим поколінням тварин, яке погодилося з ідеєю нерівності між тваринами. Їх можна порівняти з поколінням, вихованим за режиму Леніна.

Повстанські свині. Чотири свині, які скаржаться на захоплення ферми Наполеоном, але швидко змушені замовкнути, а згодом страчені. Це базується на Великій чистці під час сталінського режиму. Персонажі засновані на чотирьох чоловіках Великої Чистки: Григорії Зінов'єві, Льву Каменєву, Миколі Бухаріну та Олексію Рикову.

Рожеве око. Другорядне порося, згадане лише раз; пробує їжу Наполеона, щоб переконатися, що вона не отруєна; найнятий через чутки про замах на боса.

Містер Джонс - власник ферми "Садиба". Він є первісним власником ферми, що називається Садиба Хутір, - персонаж є алюзією на останнього царя Росії. Дуже схильний до алкоголю. Тварини вирішують повстати проти Джонса після того, як він настільки напився, що перестав давати їм їсти та пити. Це алегорія російського імператора Миколи II. Після Лютневої революції 1917 року Микола зрікся престолу, а 17 липня 1918 року більшовики вбили його.

пані Джонс - його дружина. Джонс одружений, але його дружина не грає активної ролі в книзі. Вона, здається, живе з пияцтвом чоловіка, лягаючи спати, поки він п'є до пізньої ночі. Єдиний раз, коли вона з'являється, вона поспіхом кидає кілька речей у дорожню сумку і тікає, коли бачить, що тварини бунтують. Наприкінці книги "улюблена свиноматка" Наполеона вдягає свою стару недільну сукню.

пан Фридрих (містер Фредерік) - жорстокий власник сусідньої ферми Дериполь. Власник процвітаючого хутора біля хутора Садиба Хутір; за мотивами Адольфа Гітлера. Він на короткий час вступає в союз з Наполеоном.

містер Пілкінгтон - власник ферми "Лисячий Гай". Невимушений і хитрий власник сусідньої ферми, де росте багато бур'янів.

містер Вімпер - повірник, що проживає у Вілінгдоні з яким Наполеон почав торгівлю. Людина, найнята Наполеоном, щоб діяти як посередник між Фермою тварин і світом людей (людським суспільством). Щоб жодна тварина не спілкувалася з людьми, що, певно ж, і вкрай небажано, Наполеон оголосив, що цю тяжку повинність він візьме на себе. Наполеон вперше використав його для постачання необхідних предметів першої необхідності, які неможливо виробити на фермі, таких як собаче печиво та парафін. Однак пізніше він використовує його, щоб отримати свиням алкоголь та добувати предмети розкоші. Пищик, щоб заспокоїти тварин, запевняв усіх, що резолюція проти торгівлі й проти використання грошей ніколи не схвалювалася, і більш того навіть не пропонувалася, і що це все вигадка, що товаришам це наснилося, і запитував чи не мають ті такої резолюції десь на папері. Повірник повинен був навідуватися на ферму тварин щопонеділка вранці за вказівками.

Боксер - робочий кінь. Мабуть, один із найпопулярніших персонажів. Боксер - приклад робітничого класу: відданий і сильний. Головною його вадою була сліпа віра в лідерів і невміння розпізнавати корупцію. Боксера порівнюють з Олексієм Стахановим, старанним і ентузіастичним прикладом для наслідування стахановського руху. Він відіграв величезну роль у збереженні Ферми тварин разом. Боксер виконує більшу частину фізичної роботи на фермі, дотримуючись спрощеного переконання, що робота вирішить усі проблеми тварин. Він вважає, що всі проблеми можна вирішити, якщо він буде працювати якомога старанніше. Однак після поранення Боксера, Наполеон продає його вуличному торговцю.

Конюшина - кобила. Кращий друг Боксера. Ніжна і турботлива кобила, яка особливо піклується про Боксера. Вона вражена жорстокими подіями, які відбуваються далі в книзі, а також не схвалює політику Наполеона, хоча сама в цьому не зізнається. Конюшина може читати всі літери алфавіту, але не може "складати слова".

Моллі - кобила. Дуже марнославний кінь, який любить носити стрічки та їсти кубики цукру. Їй також подобається, коли її балують люди, на превелике розчарування інших тварин. Моллі егоїстична, самолюбна і марнославна молода біла кобила, яка невдовзі після повстання швидко переїжджає на іншу ферму як і ті, хто залишив Росію після падіння царя.

Бенджамін - осел. Тупа цинічна тварина щодо революції. Є одним з найстаріших і наймудріших серед тварин на фермі. Він вміє читати так само добре, як свині, і ніколи не викликає ентузіазму. Коли свині починають поводитися все більш марнославно і розбещено, він бачить це, але нічого про це не говорить. Він скептичний, темпераментний і цинічний. Тварини завжди, спали на соломі, пили воду з басейну, важко працювали, взимку страждали від холоду, а влітку їм докучали мухи, - такий стан речей існував завжди, - запевняв старий осел Бенджамін, що до деталей пам'ятав усі деталі свого довгого життя, на відміну від інших тварин. Найпоширеніший його вислів: "Життя буде продовжуватися, як і було, тобто погано".

Мисливські собаки (алегоричне втілення репресивних інститутів радянського режиму: НКВС, системи судочинства, Червона армія):

Квітка - собака

Джессі - собака

Пінчер - собака: Це ті, хто стримує тварин. Наполеон забирає їх після народження, щоб виховувати особисто, щоб вони служили йому потужною силою безпеки. (Пінчер вважається батьком, але це ніколи не було підтверджено).

безіменні вівці. Їм не дають індивідуальних імен чи особистостей. Представляють пролетаріат. Ними маніпулюють свині, щоб підтримати Наполеона. Вони майже не здатні мислити, і все одно підтримують Наполеона. Вони демонструють обмежене розуміння анімалізму та політичної атмосфери ферми, але, попри це, вони є голосами сліпого конформізму, оскільки вони блеють своєю підтримкою ідеалів Наполеона джинглами під час його промов і зустрічей зі Сніжком. Їх привчають до гасла "чотири ноги добре, дві ноги погано", яке вони постійно викрикують. Їхнє постійне репетування "чотири ноги добре, дві ноги погано" використовувалося як засіб, щоб заглушити будь-яку опозицію або альтернативні погляди Сніжка, подібно до того, як Сталін використовував істеричні натовпи, щоб заглушити Троцького. Ближче до кінця книги Пищик (пропагандист) навчає овець змінювати своє гасло на "чотири ноги добре, дві ноги краще", що вони сумлінно й роблять. Наприкінці книги, коли свині починають ходити на двох ногах, тому вівці досі підтримують Наполеона, самі того не знаючи.

Мойсей (Мосес) - приручений крук. Старий птах, який часто відвідує ферму, як правило, щоб розповісти про "гору цукрових кубиків". За його словами, всі тварини після смерті йдуть на цю гору, але тільки якщо вони багато працювали. Мойсей "особливий улюбленець містера Джонса, був шпигуном і оповідачем, але він також був розумним балакуном". Під час повстання тварин його вигнали, але пізніше в книзі йому дозволили повернутися, щоб переконати тварин працювати більше. Представляє релігію і особливо православну церкву в роки Другої світової війни. Спочатку слідуючи за місіс Джонс у вигнанні, він знову з'являється через кілька років і знову починає говорити, але не працювати. Він потішить мешканців Ферми тварин розповідями про дивовижне місце за хмарами під назвою "Цукрова Гора, щаслива країна, де ми, бідні тварини, назавжди спочинемо від своєї праці!". Орвелл зображує усталену релігію як "чорного ворона жрецтва - багатообіцяючий пиріг у небі, коли помреш, і вірно служить тому, хто опиняється при владі". Його проповідь тваринам підбадьорює їх, і Наполеон дозволяє Мойсеєві жити на фермі "з надбавкою зябра пива щодня".

кішка (кіт). Єдина тварина, яка ніколи не працює і не цікавиться тим, що відбувається на фермі. Їй завжди все сходить з рук, тому що її виправдання настільки переконливі, і вона "муркотіла так ніжно, що неможливо було не повірити в її добрі наміри". Під час "голосування товаришів пацюків" кіт фактично голосує за обидві сторони. Зрештою вона залишає ферму, бо хоче уникнути конфлікту. Хоча під час захоплення ферми кіт несподівано зіскочив з даху на дояра, і запускав йому в шию пазурі.

Мюріел - коза. Мудрий старий козел, який дружить з кожною твариною на фермі. Вона також одна з небагатьох тварин на фермі, які вміють читати.

гуси. Без назви. Один гусак покінчив життя самогубством, з'ївши ягоди пасльону.

кури. Першими повстали проти Наполеона, коли їхні яйця забрали свині. Це так звані "Кулаки". На початку революції курям пообіцяли, що вони збережуть свої яйця, які у них вкрали під керівництвом містера Джонса. Однак незабаром у них забирають яйця під припущенням, що вони купують товари за межами Ферми тварин. Кури одними з перших повстали проти Наполеона, хоч і безуспішно. Їх жорстоко придушують голодом. Наполеон "заборонив годувати курей і заявив, що кожного, хто дасть їм хоч зернятко, буде страчено. Пси стежили за неухильним виконанням цього наказу. Кури трималися п'ять днів, а тоді здалися й повернулися до своїх гнізд. За цей час здохло дев'ятеро курей".

голуби. Без назви.

корови. Їхнє молоко також вкрали свині. Корів заманюють на революцію обіцянками, що їхнє молоко не вкрадуть, а використають для вирощування телят. Потім їхнє молоко крадуть свині, які вчаться їх доїти. Молоко щодня вмішують у пюре для свиней, а іншим тваринам в такій розкоші відмовляють.

На фермі ще живуть дикі тварини. Сніжок робить спробу приборкати їх, але це майже відразу не вдається. Щури та кролики представляють "людей тіні" в Росії, таких як злодії та цигани.

Беркширський кабан.

Мойсей (Мосес) у романі - чорна ручна ворона, яка спочатку слідує за місіс Джонс у вигнання, а потім знову з'являється через кілька років, щоб повернутися до своєї звичайної ролі.

Вітряк і кінь. Картина англійського художника Вільяма Тернера.
(Полотно, олія. 1810)

Мертвий кінь на візку шкуродера.
Картина XIX століття англійського ілюстратора Томаса Роулендсона "Мертвий кінь на підводі", акварель.

"Та сталось так, що Бунт завершено значно раніш та з меншим зусиллям, ніж хтонебудь передбачав. У минулі роки п. Джонс, хоч і твердої руки пан, був здібний фермер, але в останній час прийшли на нього лихі дні. Дуже підкосила його втрата грошей у наслідок якогось позву і він почав пити над міру. Бувало, нераз цілими днями, простягнувшись у фотелі, він читав часописи, попивав собі та принагідно годував Мойсея шкірками від хліба, розмоченими в пиві. Наймити його були ліниві та нечесні, поля заросли бур'яном, на будинках здалося б відновити покрівлю, живоплоти росли запущені, а тваринам не доставало паші.

Надійшов червень. Трава вже тільки - тільки чекала косовиці. За день до Івана Купала, було це в суботу, п. Джонс подався у Вілінгдон і так упився під Червоним Левом, що повернув аж у неділю в полудень. Наймити видоїли корів уранці та пішли полювати на кріликів, не подбавши нагодувати тварин. П. Джонс повернувся додому і зразу ліг спати на канапі у вітальні, закривши лице "Новинами Світу"; тим-то, коли повечоріло, тварини все ще були ненагодовані".

На погано керованій фермі містера Джонса, через недбалість з боку безвідповідального фермера-алкоголіка, поголів'я тварин планує збори. Коли власник "ферми Садиба" ліг спати, тварини заздалегідь домовившись, зібралися у великому сараї щоб послухати старого свина на ім'я Майор. Ввечері екзальтований Старий кабан проводить конференцію, на якій закликає до повалення людей і навчає тварин революційній пісні під назвою "Звірі Англії". Через кілька днів він помирає. Тварини на чолі зі свинями Наполеоном, Сніжком та Пищиком готуються до повстання. Якось Джонс забуває нагодувати тварин, і це стає причиною повстання. Тварини виганяють його, і вся влада на фермі переходить до свиней, які перші оволоділи грамотою і тому були визнані найрозумнішими тваринами. Власність "Ферма Садиба" перейменовують на "Колгосп тварин". Вони проголошують сім заповідей тваринництва, яких усі мають дотримуватися. Найважливіша з заповідей: "Усі тварини рівні". З одного боку сараю великими літерами написано указ. Сніжок вчить тварин читати і писати, а Наполеон виховує маленьких цуценят на принципах анімалізму. Одностайним рішенням також було запровадити військову відзнаку "Тварина-Герой І ступеня", - стара кінська бляшка від збруї, якою одразу ж нагородили Сніжка й Боксера, а медаллю "Тварина-Герой II ступеня" посмертно нагородили полеглу вівцю. На згадку про початок "Колгоспу тварин" Сніжок із зеленої скатертини створив прапор, намалювавши схрещені біле копито та ріг. Зелений колір символізував зелені луки, копито та ріг означали Республіку Тварин після остаточної перемоги над людством. На оновленій фермі тварини вважають себе вільними та щасливими, попри те, що їм доводиться працювати від світанку до темряви. Особливі трудові якості показує старий кінь Боксер, який працює за трьох. Їжі вдосталь, і господарство працює без проблем. Свині підносяться до лідерських позицій і виділяють собі спеціальні харчові продукти, нібито для свого здоров'я, а не через егоїзм, - бо багатьом свиням молоко і яблука не до вподоби, і вони вимушені це пити і їсти оскільки багато працюють розумово в керуванні та організації роботи ферми, а ще щоб містер Джонс ніколи не повернувся. Після невдалої спроби містера Джонса та його товаришів повернути ферму у жовтні (пізніше її охрестили "Битвою за корівник"), Сніжок оголошує про свої плани модернізувати ферму, побудувавши вітряк. Наполеон заперечує цю ідею, і справа досягає кульмінації, яка завершується тим, що собаки Наполеона виганяють Сніжка, і Наполеон фактично проголошує себе верховним головнокомандувачем.

На одному зі зборів Наполеон захоплює одноосібну владу на фермі, натравивши на Сніжка дев'ять величезних псів, яких він виростив, сховавши коли вони були ще цуциками. Сніжку вдалося втекти (за чутками він ховається на сусідній фермі), відтоді його ніхто не бачив. Пищик стає першим помічником Наполеона. Метою тварин стає будівництво вітряка. План будівництва розробив Сніжок, але після його вигнання Наполеон привласнив план собі, а Сніжка оголосив зрадником. Через молодого свиняка на ім'я Пищик Наполеон приписує собі ідею вітряка, стверджуючи, що Сніжок лише намагався залучити тварин на свій бік. Тварини працюють ще більше під обіцянки легше жити з вітряком.

Людські істоти збиралися по пивничках і на діаграмах доводили один одному, що ферма зазнає краху, що вітряк мусить розвалитися, або якщо й стоятиме, то нізащо не запрацює.

Тварини щасливі, бо працюють не для збіговиська людей, а заради власного блага й блага наступних поколінь. Згодом Наполеон повідомляє, що працювати треба більше - ще й у неділю, і що ця робота добровільна, але тим, хто відмовиться, вдвічі зменшать пайку. Боксер на будівництві серйозно підриває здоров'я. Якось уночі практично побудований млин обвалюється через ураган, бо він мав занадто тонкі стіни. Наполеон оголошує обвалення диверсією Сніжка, що втік, і заочно засуджує його до смерті. Наполеон і Пищик переконують тварин, що Сніжок намагається зірвати їхній проєкт, і починають чистку тваринницької ферми, яку він звинувачує у зв'язку зі своїм давнім суперником. Коли деякі тварини згадують битву під корівником, Наполеон (якого ніде не було під час битви) поступово бруднить Сніжка до такої міри, що він є співробітником містера Джонса, і навіть відкидаючи той факт, що Сніжок був нагороджений за хоробрість, Наполеон фальшиво представляє себе головним героєм битви. За наказом Наполеона собаками страчено кілька тварин (зокрема четверо поросят, які протестували проти скасування Наполеоном недільних ансамблей) та птахів за звинуваченням у таємному зв'язку зі Сніжком. Три курки, які раніше заводили невдалий яєчний бунт, розповіли, що Сніжок являвся їм уві сні і підбивав чинити непослух вождеві. Вони теж були роздерті псами. Поступово, одну за одною, Наполеон виправляв, а потім зовсім скасував усі заповіді, крім однієї, останньої і найголовнішої. Однак і ця заповідь не залишилася незмінною і набула наступного вигляду: "Усі тварини рівні, але деякі рівніші за інших". Життя на фермі проходить під контролем Наполеона та наближених до нього свиней, які приймають усі рішення у Колгоспі тварин, оскільки Наполеон зробив зміни в структуру управління фермою, замінюючи збори комітетом свиней, які керуватимуть фермою. Відтепер всі питання життєдіяльності ферми розглядатиме спеціальний Комітет свиней і повідомлятиме про свої рішення, які є обов'язковими для виконання. На чолі Комітету стає Наполеон. Потім Наполеон проводить другу чистку, під час якої багато тварин, які нібито допомагали Сніжку в змовах, були страчені собаками Наполеона. Якщо тварини починають сумніватися, Пищик переконує їх, що все гаразд. Власник сусідньої ферми, містер Фредерік, атакує ферму, використовуючи фуганський порох, щоб підірвати відновлений вітряк та намагається захопити Колгосп Тварин, але його спроба закінчується провалом. Попри те, що тварини виграють битву, вони роблять це дорогою ціною, оскільки багато хто, у тому числі робочий кінь Боксер, поранені. Тварини прогнали нападників, і коли нападники тікали аж до поля і продиралися крізь колючий живопліт, тварини наздогнали і вгамселили їм останнього копняка. У бою Боксер отримує поранення у ногу. Навіть Наполеону, який керував атакою з тилу, кулею відірвало кінчик хвостика. Млин підривають, і Наполеон видає наказ відновити його. Пищик пояснює тваринам, що це завдяки товаришу Наполеону здобуто перемогу і відвойовано свою землю. Наполеоном запроваджено нову відзнаку - Орден Зеленого Прапора, якою себе і нагородив. Хоча Боксер оговтувався після поранення, він зрештою впав під час роботи на вітряку (на той момент йому було майже 12 років). Коня Боксера, який не дожив до пенсії (коли, зрештою, він би мав час і для навчання та інтелектуального розвитку, і зміг би пастися в закутку великого пасовиська), і вже не може працювати, під виглядом "швидкої допомоги" відвозять на миловарню. Його забирає фургон шкуродера і осел на ім'я Бенджамін попереджає тварин про це, але Пищик швидко відмахується від їхньої тривоги, переконуючи тварин, що фургон був придбаний у тваринника лікарнею для тварин і що вивіска попереднього власника не була перефарбована. Пищику вдається переконати тварин, що героя праці та повстання відвезли до лікарні, де йому буде краще, ніж на фермі. Згодом Пищик повідомляє про смерть героя Колгоспу Тварин й наступного дня вшановує його святом. Однак Наполеон організував продаж "Боксера" шкуродеру, що дозволило йому та його найближчому оточенню придбати гроші, щоб купити собі віскі. Виручені за Боксера гроші свині пропивають. Наполеон велить придбати брошури з броварної справи і засіювати ячменем вигін для тварин-пенсіонерів. В цей же час трапилася пригода з Пищиком, який упав з драбини, коли вночі мав працю виправляти на стіні хліву Сім Заповідей.

Тварини починають офіційно казати на Наполеона "Наш вождь, товариш Наполеон", свині полюбляють видумувати різні епітети "Батько всіх тварин", "Пострах людства", "Оборонець вівчарні", "Друг каченят", Пищик зі сльозами говорить про мудрість Наполеона, чулість його серця та глибоку любов до тварин у всьому світі, особливо до нещасних тварин, які досі живуть у темряві та неволі на інших хуторах. Звичним стає приписування Наполеону кожного успіху і кожної усмішки долі, а завершений вітряк називатиметься Вітряком імені Наполеона.

"Під проводом нашого вождя, товариша Наполеона, я за шість днів знесла п'ять яєць". "Яка смачнюща ця вода! А все завдяки мудрому керівництву товариша Наполеона!".[19]

Минають роки, вітряк перебудовують і будують ще один, що приносить фермі непоганий дохід. Однак ідеали, які обговорював Сніжок, включаючи стійла з електричним освітленням, опаленням і проточною водою, забуті, а Наполеон стверджував, що найщасливіші тварини живуть простим життям. Сніжок був забутий разом із Боксером, за "винятком небагатьох, хто його знав". Через кілька років практично не залишається тварин, які пам'ятали б часи до повстання. Багато тварин, які брали участь у повстанні, мертві або старі. Також Пищик, за допомогою бекання овець, щодня переконує тварин, що життя на фермі стає все кращим і кращим. Тепер також відомо, що пан Джонс помер, - він "помер у будинку для нетверезих в іншій частині країни". У той же час свині переселяються в спорожнілий будинок Джонса, одягають його одяг, п'ють його вино, грають у карти з людьми - господарями інших ферм. Свині починають нагадувати людей, оскільки вони ходять прямо, носять батоги, вживають алкоголь і носять одяг. Свині передплатили собі журнали "Лагоминка", "Джон Булль", придбали собі радіоприймач і вже домовлялися про телефон. Свині їдять на кухні, використовують вітальню для відпочинку і сплять у ліжках. Тварини невиразно пригадують, що нібито колись про це приймалося рішення. Пищик знову переконує, що такого ніколи не було і не могло бути, та й вкрай необхідно, щоб свині, цей мозок ферми, мали тиху місцину для напруженої роботи, і що для гідності вождя більш підходить будинок, а не свинарник. Конюшинка не може пригадати, щоб у Четвертій Заповіді йшлося про простирадла. Згадується нехтування Боксера його звичним "Наполеон завжди правий". Пищик підтверджує, що свині тепер сплять у ліжках, і що не існувало якогось застереження проти ліжок, адже ліжко це всього-на-всього місце для спання, як і оберемок соломи в стійлі - це теж, власне, ліжко. А застереження було проти простирадел, бо це винахід людини. Тому свині прибрали простирадла з ліжок і сплять лише під ковдрами. Старші тварини намагалися пригадати, коли їм жилося краще - зараз, чи в часи містера Джонса. Пищик цифрами переконував, що насправді життя дедалі покращується. Старий Бенджамін твердив, що голод, нужда і злигодні є незмінними супутниками тваринного життя. Ніхто з тварин не занепадав духом. Сім заповідей скорочені лише однією фразою: "Усі тварини рівні, але деякі тварини рівніші за інших". Максима "Чотири ноги добре, дві ноги погано" так само змінюється на "Чотири ноги добре, дві ноги краще". Інші зміни включають заміну прапора з Копитом і Рогом простим зеленим прапором і перепохованням черепа Старого майора, який раніше виставлявся на виставці.

Закінчується повість сваркою і примиренням людей і свиней, за якими спостерігає віслюк Бенджамін, підсліпувата коняка Конюшина і кілька інших тварин: тварини, що були ззовні, переводили погляд зі свиней на людину, та з людини на свиню, але вже неможливо було визначити, хто є хто. Наполеон влаштовує вечерю для свиней і місцевих фермерів, з якими святкує новий союз. Він скасовує практику революційних традицій і повертає назву "Панський Хутір". На спільному бенкеті фермери і свині погоджуються з думкою, що між свинями і людьми не повинно бути конфліктів, адже методи і труднощі в них спільні. Люди та свині починають грати в карти, підлещуються та вихваляють один одного, обманюючи під час гри. Містер Пілкінгтон, звертаючись до свиней, зауважує: "Якщо у вас є нижчі тварини, з якими ви ворогуєте, то й у нас є свої нижчі люди". І Наполеон, і містер Пілкінгтон, один із фермерів, одночасно грають Піковим тузом, і обидві сторони починають голосну боротьбу за те, хто з них зрадив першим. Коли тварини ззовні дивляться на свиней і людей, вони більше не можуть відрізнити їх.

Орвелл, бувши за переконаннями соціалістом і членом Незалежної лейбористської партії, критично ставився до Йосипа Сталіна та до керованої з Москви політики комуністичних партій, особливо після участі в громадянській війні в Іспанії, звідки йому довелося тікати від переслідування сталіністів. Із загрозою тоталітаризму в його фашистському, нацистському, а потім і комуністично-радянському різновидах Джордж Орвелл зіткнувся одним із перших людей на Заході. В ту пору в Європі і США довгий час зворушливо називали Сталіна "Дядечком Джо", а в інтелектуальних колах багато європейських інтелектуалів, серед котрих Ромен Роллан чи Бернард Шоу, Герберт Веллс, ще у 1930‑х роках створили стійкий позитивний образ Сталіна. Коли в Іспанії спалахнула громадянська війна, Орвелл разом із дружиною поїхав боротися на боці тамтешнього уряду, і ці шість місяців його участі у війні документально зафіксовано в книжці "Homage to Catalonia" ( "Данина Каталонії", 1938). В Іспанії Орвел вступив у популярнішу за місцевих комуністів Робітничу партію марксистського єдності, лідери якої різко критикували політичні переслідування в СРСР і симпатизували Льву Троцькому, ворогові Сталіна. У 1936 році разом з військовою допомогою республіканцям, які боролися проти фашистського режиму генерала Франко, на Піренеї прибули й агенти радянських спецслужб, які за два роки вони повністю винищили партактив Робітничої партії марксистського об'єднання.

На Піренейському півострові він на власні очі побачив, що таке сталінізм, коли у середині 1937 року комуністи здобули контроль (чи частковий контроль) над іспанським урядом і почалося переслідування троцькістів. Орвелл разом з дружиною зазнав переслідувань, багато його друзів були розстріляні, інші провели довгі періоди ув'язнення або просто зникли. Ці переслідування в Іспанії йшли пліч-о-пліч з великими чистками в СРСР і були лише їх відлунням. "Увесь цей досвід був для мене цінною наукою: він показав мені, як легко тоталітарній пропаганді керувати думкою освічених верств у демократичних країнах". Саме події в Іспанії та досвід програної війни у Іспанії стали поштовхом до написання цього твору - як писав автор, саме тоді він "збагнув, ясніше як до того, - негативний вплив Совітського міту на західній соціялістичний рух". Орвелл був впевнений, що знищення радянського міфу є необхідною передумовою відродження західного соціалістичного руху:

"Мені незвичайно залежить на тому, щоб люди на Заході Європи побачили радянський режим таким, яким він є. Більш-менш від 1930 року я не бачу жодної ознаки, що СРСР справді рухається в напрямку чогось, що можна було б обґрунтовано назвати соціалізмом, однак я помічаю дуже багато ознак, що СРСР перетворився на ієрархічне суспільство, де володарі мають не більше причин відректися від влади, ніж який-небудь інший панівний клас". "Назагал робітники та інтелігенти в такій країні, як Англія, не розуміють, що СРСР сьогодні зовсім інший, ніж у 1917 році, частково тому, що не хочуть цього зрозуміти (бо хочуть вірити, що насправді соціалістична країна десь таки існує)..."

Згодом, у передмові до видання 1947 року Джордж Орвелл згадував:

"Одного разу (я жив тоді в маленькому селі) я побачив хлопчика років десяти, який правив конем, запряженим у величезний віз, і бив його батогом щоразу, коли той намагався звернути з вузького шляху. Мені спало на думку, що, якби коні знали про свою силу, ми би не мали над ними влади і що взагалі люди експлуатують тварин, як багатії експлуатують пролетаріат".

Автор зізнається, що головні нариси чітко вимальовувалися в його уяві ще за шість років до їхнього літературного оформлення. Орвелл "взявся перекладати теорію Маркса на мову тваринячих понять", але написання самого твору відклав до 1943 року, оскільки, за словами автора, до цього він був постійно зайнятий іншою роботою. В есе-рецензії на "Mein Kampf" 1943 року Джордж Орвелл чи не вперше порівняв Гітлера і Сталіна.

19 березня 1944 року Орвелл написав Віктору Голланцу, що володів авторськими правами на його твори:

"Я закінчив маленьку казку на 30 тисяч слів з політичним змістом. Але переконаний, що Ви її не надрукуєте. Вона зовсім неприйнятна для Вас з політичної точки зору: вона антисталінська".

Голланц та декілька інших видавців відмовились друкувати "Колгосп тварин", а Кепп, якому твір сподобався, надіслав його до Міністерства інформації, але там обурились "політичною безтактовністю" автора. Джордж Орвелл передав рукопис великій фірмі "Фабер і Фабер", і директор цього видавництва Т. С. Еліот, консервативний теолог і письменник, дав суперечливу оцінку: з одного боку, він вважав твір "шедевром майже на рівні Свіфта", а з другого, оцінив його як "занадто правий".

Зрештою рукопис потрапив до видавництва "Секкер і Ярбург" (Secker and Warburg), і його голова, Фред Ярбург, зголосився надрукувати твір у липні 1944 року, а перший наклад потрапив до крамниць у серпні 1945-го, майже через 4 місяці після капітуляції нацистів. Під час виходу книги Орвелла попрохали не писати до газети "Трибьюн", в якій він працював, оскільки побоювались, що скандал навколо видання завадить виборчій кампанії лейбористів. Однак рецензії були схвальними, а комерційний успіх величезний. Фред Ярбург, який єдиний не побоявся ризикнути, пожиттєво зберіг за собою авторські права на "Колгосп тварин". Нібито всі видання Secker & Warburg і ​​Penguin містять суфікс "A Fairy Story", а американські версії - ні.

Найджел Коллі описав вплив Голодомору та його заперечення Волтером Дюранті у статті, присвяченій "Колгоспу тварин". На його думку, фермер "пан Джонс", названий на честь британського журналіста Ґарета Джоунса, який був один зі жмені західних репортерів, що особисто здобули свідчення про Голодомор 30-х років в Україні та сталінські репресії в СРСР, і першим під власним іменем оприлюднив повідомлення про Голодомор в західній пресі. Про трагічну Джонсову долю Орвел згадує у "Данині Каталонії", де згадує про одного з агентів радянських спецслужб - журналіста вбили 1935 року далеко від рідного Уельсу, в Китаї, за обставин, які досі викликають чимало запитань. Тож, Джордж Орвелл чудово знав, на що здатні господарі Кремля та їхні прислужники.

Голос Орвелла залишався майже самотнім і малопочутим іще кілька років після Другої світової війни, аж коли на початку 1950-х, ті, хто раніше відмахувався від застережень прозаїка, почали використовувати його "Колгосп тварин" в інформаційних кампаніях під час холодної війни проти Радянського Союзу.

Джордж Орвелл сам написав передмову для українського перекладу.[7]

Андреа Халупа каже, що українці наголошували Орвеллу, що його особисте пояснення сприяло би розбудові довіри людей, які на власному досвіді бачили, що протистояння ідей може супроводжуватися брехнею і, навіть, кривавим насильством.[32]

(Дослідження Андреї Халупи вийшло не на папері, а у вигляді електронної книги.) [32]

Голова іноземної комісії спілки радянських письменників Михайло Аплетін через декілька років після виходу книги, напише у біографічній довідці на Орвелла: "Автор наймерзеннішої книги про Радянський Союз за час з 1917 по 1944 роки".

На території колишнього СРСР творчість Орвелла стала відома читачеві з 1988 року, коли в журналах було опубліковано "Ферму тварин" ("Скотоферму"), а також його роман-антиутопію "1984". Тобто, декілька есе Орвелла були надруковані окремо в журнальних варіантах в часи горбачовської перебудови.

Перше видання українською мовою водночас було другим перекладом (першим був німецький переклад) повісті іншою мовою. Його зробив Іван Чернятинський, а видало 1947 року видавництво "Прометей" у Мюнхені (за іншою інформацією в Ной-Ульмі). Український варіант роману-антиутопії був адресований тисячам українських "переміщених осіб", що після закінчення Другої світової війни опинилися на території окупованої Німеччини. Двадцятичотирирічний Ігор Шевченко під псевдонімом Іван Чернятинський перекладає книгу в 1946 році, перебуваючи у таборі для депортованих, "Планета ДіПі", як назвав це місце Улас Самчук; через такі табори пройшли сам У. Самчук, і І. Багряний, і Ю. Шевельов, і М. Орест, і Г. Костюк. До цих таборів потрапляли люди, які під час війни опинилися на Заході і категорично відмовлялися повертатися до Союзу, небезпідставно вважаючи, що там на них не чекає нічого доброго. У книзі Г. Костюка "Зустрічі і прощання" описано історію першого українського перекладу роману Орвелла "Animal Farm: A Fairy Story". Під псевдонімом "Іван Чернятинський" ховався Ігор Шевченко, який в майбутньому стане вченим- візантиністом, головою Міжнародної асоціації візантиністів, почесним головою Української Академії Мистецтв та Наук в США, професором Гарвардського університету. Саме йому належить ідея перекладу й саме він запропонував Дж. Орвеллу написати передмову до українського видання. Орвелл погодився, і звернувся до читача з такими унікальними словами:

"Я отримав прохання написати передмову для перекладу "Animal Farm" українською мовою. Я добре свідомий того, що пишу для читачів, про яких нічого не знаю, та й вони, мабуть, ніколи не мали нагоди довідатись про мене. Від мене, мабуть, чекають, щоб я розповів у цій передмові, як виник мій "Колгосп Тварин". Перед цим мені доведеться сказати дещо про себе та про події, що крізь них я дійшов до моїх політичних поглядів".

В передмові до українського видання Орвелл і наголосив:

"...щоб люди на заході Европи побачили совєтський режим таким, яким він є... Назагал робітники та інтеліґенти у країні такій як Англія не розуміють, що СССР сьогодні зовсім інший як у 1917 році частково тому, що не хочуть цього зрозуміти (себто тому, що хочуть вірити, що насправді соціялістична країна десь таки існує) ...".

Відмовившись від гонорарів, до того ж Дж. Орвелл сам сплатив кошти за український наклад.

Джордж Орвелл завжди мав загострене прагнення до справедливості і вважав існування привілейованих класів злом, а у передмові пояснював українським читачам, що в Англії також існують привілеї, які доступні вузькому класу людей, але зауважував:

"...з іншого боку, це країна, де люди вже живуть сотні років укупі і не знають громадянської війни, де закони відносно справедливі, а вісткам і статистикам можна порівнюючи йняти віри, і, нарешті, - де мати опозиційні погляди та висловлювати їх прилюдно не зв'язане з небезпекою".

З листування видавців стало відомо, що близько 1500 примірників видання роману було конфісковано американською окупаційною владою в Мюнхені та за угодою передано радянській окупаційній адміністрації. Намагалися конфіскувати п'ятитисячний наклад, вважаючи видання пропагандою, але завдяки винахідливості біженців книг уціліло досить, щоб вони дійшли до читачів і навіть стали частиною навчальних програм для українських дітей у табірних школах. Такий примірник "Колгоспу тварин" має також Британська бібліотека у Лондоні, яка володіє однією з найповніших колекцій українських книг у світі.

"Звичайно, цю книгу я задумував насамперед як сатиру на російську революцію. Але, на мою думку, було ширше застосування, оскільки я хотів показати, що такого роду революція (насильницька революція, здійснена як змова людей, які не усвідомлюють, що вони жадібні влади) не може призвести лише до зміни майстрів. Мораль, на мій погляд, полягає в тому, що революції призводять до радикального покращення лише тоді, коли маси будуть пильними і знають, як звільнити своїх лідерів, щойно вони виконають свою роботу. Поворотним моментом у повісті є момент, коли свині залишають собі молоко і яблука ( Кронштадт). Якби іншим тваринам вистачило здорового глузду покласти цьому край, усе б пройшло добре. Якщо люди вірять, що я захищаю статус-кво, це, на мою думку, тому, що вони стали песимістами і заздалегідь визнають, що єдина альтернатива - це між диктатурою та капіталізмом laissez faire. У випадку з троцькістами є особлива складність: вони почуваються винними за те, що відбувається в СРСР приблизно з 1926 року, і вони змушені припустити, що з цього дня відбулося раптове виродження. Я вважаю, навпаки, що весь цей процес можна передбачити - і його передбачила невелика кількість людей, наприклад, Бертран Расселл, - від самої природи більшовицької партії. Я просто намагався сказати: "Ви не можете зробити революцію, якщо ви не зробите її самостійно; доброзичливої ​​диктатури не існує".

- Джордж Оруелл, "Лист до Дуайта Макдональда". 5 грудня 1946

Станом на 2021 рік існує 7 повних перекладів книги "Колгосп тварин" українською мовою. Найстарішим українськомовним перекладом Колгоспу тварин є переклад Ігоря Шевченка (під псевдонімом Іван Чернятинський), зроблений у 1947 році для мюнхенського видавництва Прометей. Ігор Шевченко вирішив відійти від дослівного перекладу назви і замість слова "ферма" використав слово "колгосп".

В період 1980-х - початку 1990-х років з'явилося ще кілька перекладів:

- у 1984 році був опублікований переклад Ірини Дибко, який був присвячений, як зазначалося на титульній сторінці, жертвам Голодомору в Україні. Переклад був опублікований під назвою "Хутір тварин" на північноамериканському континенті видавництвом "Смолоскип". Згідно з передмовою до цього перекладу, написаною Романом Кухарем, перекладачкою було змінено імена усіх героїв твору (містера Джонса замінено на Романова; кнура Наполеона на Вісарйонова, його псів-охоронців названо Белов, Джесов і Пінков; кнур Сніжок став Давидовичем; кінь Боксер - Добриловим, віслюк Бенжамін - Молчазніков, коза Мюріел названа Муркою, кобила Моллі - Мілочкою, і тд), а дію твору перенесено з Англії у Волгоград.

- у 1991 році був опублікований переклад Юрія Шевчука під назвою "Ферма "Рай для тварин"", що вийшов у журналі "Всесвіт". Повний прозовий переклад казки здійснив Юрій Шевчук, поетичні частини твору переклав Олександр Гриценко.

- у 1991 році був опублікований ще один переклад, але вже як книжкове видання, в якому твір Орвелла було надруковано поруч із романом Артура Кестлера "Ніч ополудні". Перекладачем було зазначено О. Дроздовського.

- у 1992 році в журналі "Вітчизна" (№ 3, 1992) був опублікований ще один переклад під назвою "Скотохутір". Ім'я перекладача не було вказано, передмова до перекладу була написана Наталією Околітенко. Пізніше з'ясувалося, що Наталя Околітенко не лише написала передмову, а й виконала сам переклад повісті (на жаль, з російської, а не з англійської, що суттєво вплинуло на якість перекладу).

Згідно з даними Ольги Лучук, дослідниці українських перекладів Орвелла, найбільше перекладів книги українською з'явилося у період відновлення незалежності України 1991-1992 роках:

"Ігор Шевченко не був єдиним, хто переклав твір Джорджа Орвелла "Animal Farm" українською мовою. У 1980-х - на початку 1990-х років з'явилося ще кілька перекладів. Один із них - явно експериментальний, а саме: "вільний переклад" Ірини Дибко під назвою "Хутір тварин", що вийшов друком 1984 року і був присвячений, як зазначалося на титульній сторінці, жертвам голодомору в Україні. Два переклади української мовою з'явилися 1991 року: один із них під назвою "Ферма „Рай для тварин"" (у перекладі Юрія Шевчука) вийшов друком у журналі "Всесвіт", інший - це книжкове видання, в якому твір Орвелла під назвою "Скотоферма" надруковано поруч із романом Артура Кестлера "Ніч ополудні". Перекладачем Орвелла у цьому виданні зазначено О.Дроздовського. Наступного року в журналі "Вітчизна" з'явився ще один переклад твору Орвелла під назвою "Скотохутір". Ім'я перекладача не було зазначено; передмову до публікації цього перекладу написала Наталія Околітенко.

Хронологічний порядок публікації книги

1. Оруел, Ґеорґ (1947). Колгосп тварин. З мови переклав: Іван Чернятинський. Мюнхен: Прометей. 91 стор.

2. Орвел, Джордж (1984). Хутір тварин. "Бібліотека "Смолоскипа""; ч. 49. Вільний переклад з : Ірина Дибко. Балтімор: Смолоскип. 98 стор. ISBN 0-914834-53-3.

3. Орвел, Джордж (1991). Ферма "Рай для тварин": небилиця. Переклад з : Юрій Шевчук. Київ: журнал "Всесвіт". №1 за 1991, стор. 75-112.

4. ** Орвелл, Джордж (2015). (передрук) Колгосп тварин. Переклад з : Юрій Шевчук. Київ: Видавництво Жупанського. 120 стор. ISBN 978-966-235-560-4.

5. Орвелл, Джордж. (1991) Орвелл. Дж., Кестлер, А. Скотоферма // Ніч ополудні. Скотоферма. : О. Дроздовський; Віталій Бендер. Київ: Заповіт. 272 стор. ISBN 5-7707-1046-2.

6. Оруелл, Джордж. Скотохутір: казка. Переклад з : Наталя Околітенко. Київ: Вітчизна. №1 за 1991, стор. 38-72. )

7. Орвелл, Джордж (2021). Колгосп тварин. Переклад з : Богдана Носенок. Харків: Фоліо. 160 стор. ISBN 978-966-03-9706-4. (з твердою палітуркою: ISBN 978-966-03-9705-7)

8. * Орвелл, Джордж (2021). Колгосп тварин. Переклад з : В'ячеслав Стельмах. Київ: BookChef. 128 стор. ISBN 978-966-993-392-8. (з твердою палітуркою: ISBN 978-966-993-705-6)

У Великій Британії в 1954 році режисери Джой Батчелор і Джон Халас зняли мультфільм "Звіроферма", до якого зроблено український переклад.

У 1977 році гурт Pink Floyd випустив за мотивами повісті альбом "Animals".

У 2014 році Олексій Дроздовський написав п'єсу на дві дії "Ското-хутір", в основу якої лягла книжка Орвелла "Колгосп тварин".

1. Meija, Jay (26 серпня 2002). Animal Farm: A Beast Fable for Our Beastly Times. Literary Kicks.

2. Bynum, Helen (2012). Spitting Blood: The History of Tuberculosis. Oxford University Press. с. xiii. ISBN 978-0-19954205-5.

3. Orwell, George (2014). Why I Write. Penguin Books Limited. ISBN 978-0-14-198060-7 (стор.: 8, 23)

4. ↑ Антиутопии XX века: Евгений Замятин, Олдос Хаксли, Джордж Оруэлл. - М.: Книжная палата, 1989. - С. 328.(рос.)

5. ↑ Оруел Джордж // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Буенос-Айрес, 1962. - Т. 5, кн. X : Літери Ол - Пер. - С. 1244-1245. - 1000 екз.

6. Bowker, Gordon (2013). George Orwell. Little, Brown Book Group. ISBN 978-1-4055-2805-4. (стор.: 235)

7. ↑ Davison, Peter (2000). "George Orwell: Animal Farm: A Fairy Story - 'A Note on the Text'". England: Penguin Books.

8. Оруелл Джордж // Зарубіжні письменники. Енциклопедичний довідник : у 2 т. / за ред. Н. Михальської та Б. Щавурського. - Тернопіль : Навчальна книга - Богдан, 2006. - Т. 2 : Л - Я. - С. 300. - ISBN 966-692-744-6. (стор.: 301)

9. "Animal Farm: Sixty Years On". History Today. Archived from the original on 8 November 2017.

10. Dickstein, Morris (2007). "Animal Farm: History as fable". In Rodden, John (ed.). The Cambridge Companion to George Orwell. Cambridge University Press. pp. 133-45. ISBN 978-0-521-67507-9.

11. Grossman, Lev (2005). "The Complete List / TIME Magazine - ALL-TIME 100 Novels". TIME magazine

12. Оруел Ґ. Колгосп тварин: казка. 1947. Перекл. з англ. І. Чернятинського; Обкл.: М. Григоріїв. Мюнхен: Вид-во "Прометей"

13. Мигальчинська В.М. Від утопії до антиутопії. Сатирична повість - притча Д. Орелла "Звіроферма" як алегорія революції 1917 року та наступних подій в Росії // часопис "Зарубіжна література в школах України". - 7 листопада 2012. Архівовано з джерела 3 червня 2016. Процитовано 2017-09-01.

14. "Why I Write" (1936) (The Collected Essays, Journalism and Letters of George Orwell Volume 1 - An Age Like This 1945-1950 p.23 (Penguin)) (англ.)

15. ↑ Колгосп і Орвелл: книга "Колгосп тварин" - була вперше перекладена для українських біженців у Європі 70 років тому. nv.ua 24 лютого 2016

16. Міляновська Н.Р. Зарубіжна література. Рівень стандарту: підручник для 11 класу закладів загальної середньої освіти - Тернопіль: Астон, 2019. - 256 с.: іл. ISBN 978-966-308-757-3 (стор.: 147)

17. ↑ Andrea Chalupa. How 'Animal Farm' Gave Hope to Stalin's Refugees [Архівовано 4 травня 2012 у Wayback Machine.] (англ.) (Перевірено 23 липня 2012)

18. Кадоб'янська Н.М. Зарубіжна література. Рівень стандарту: підруч. для 11 кл. закладів загальної середньої освіти / Н.М. Кадоб'янська, Л.М. Удовиченко. - Х.: ТОВ "СИЦИЯ", 2019. - 256 с.: іл. ISBN 978-617-7205-92-9. (стор.: 147)

19. Віктор Разживін. Перемога звичних людських цінностей над політичними переконаннями за романом Джорджа Орвелла "Нехай квітне Апісидра" / Актуальнi питання гуманiтарних наук. Вип 52, том 2, 2022. ISSN 2308-4855 (Print), ISSN 2308-4863 (Online). DOI https://doi.org/10.24919/2308-4863/52-2-21

20. Okeanos: Essays presented to Ihor Ševčenko on his Sixtieth Birthday by his Colleagues and Students, ed. by Cyril Mango and Omeljan Pritsak // Harvard Ukrainian Studies 7 (1983), р. 8. (англ.)

21. Орвелл, Джордж. Колгосп тварин. Передмова до українського видання / пер. з англ. Івана Чернятинського // Всесвіт. - 1991. - № 1. - С. 77-81.

22. Як американці конфіскували український переклад Орвелла - BBC Україна, 18 січня 2018

23. В Écrits politiques (1928-1949). Sur le socialisme, les intellectuels & la démocratie, переклад Бернарда Хепфнера (Bernard Hœpffner), Agone, 2009, p. 346-347. ISBN 9782748900842

24. Ольга Лучук (2013). Ігор Шевченко і Джордж Орвелл: історія одного перекладу (До 90-річчя від дня народження Ігоря Шевченка і 65-річчя публікації першого українського перекладу "Колгоспу тварин") // Наукові записки Національного університету "Острозька академія": Історичні науки., Вип. 21. стор. 127-131.

25. Янко Н.А. Деякі особливості відтворення в українському перекладі прагматики казки Дж. Орвелла "Animal Farm"] // Проблеми зіставної семантики. 2009. Вип. 9 [недоступне посилання з 01.01.2017]

26. Лучук, Ольга (2012.). Animal Farm Джорджа Орвелла в українській перекладній літературі. Вісник Львівського університету. Міжнародні відносини (30): 382-395. Архів оригіналу за 1 вересня 2017.

27. Олексій Дроздовський. Ското-Хутір. П'єса на дві дії за мотивами притчі Дж. Орвелла // Ukrcenter.com. Архів оригіналу за 28 листопада 2020.

Andrea Chalupa. Orwell and the Refugees: The Untold Story of Animal Farm.. Amazon Digital Services. 71 pages. 2012 (kindle edition) (англ.)
(пер. укр.) Андреа Чалупа. Орвелл та біженці: Невідома історія "Колгоспу тварин". Пер. з англ.: Ірина Вушко, Маршал Комінс. Київ: Вид. Жупанського. 2015. 95 стор. ISBN 978-966-2355-64-2

# data[].attributes.attachment_link.title
Колгосп тварин - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Колгосп тварин" ( англ. "Animal Farm: A Fairy Story"), в інших перекладах українських видань також: "Ферма „Рай для тварин"", "Скотоферма", "Скотохутір", "Хутір тварин" - це казка про тварин, у формі сатиричної алегоричної новели англійського журналіста і письменника Джорджа Орвелла, вперше опублікована в Англії 17 серпня 1945 року.

# data[].attributes.headline
Анотація  "1984", Джордж Орвелл

# data[].attributes.subject
Анотація  "1984", Джордж Орвелл

# data[].attributes.body
"1984" — один з найголовніших і вже точно найважливіший роман минулого сторіччя. Важко пригадати якийсь інший літературний твір, який би без зайвої манірності, настільки ж чітко, прадиво і жорстоко поставив перед загалом таку ж важливу проблематику. А саме: що таке влада? Яка її природа? Куди прямує сучасне суспільство? Що таке справжня смерть, і яка саме смерть є справжньою — фізична смерть індивіда, а чи смерть його внутрішнього єства, при збереженні фізичного тіла? Що таке свобода, і як вона співвідноситься з владою? Чи можливий бодай найменший прояв свободи, нехай навіть у вигляді можливості мати свої власні глибоко приховані, вільні від примусу думки, в умовах абсолютної тоталітарної влади?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"1984" (відомий також під назвою "Одна тисяча дев'ятсот вісімдесят четвертий") - роман- антиутопія англійського письменника Джорджа Орвелла, написаний 1948 року й опублікований 1949-го. Назва роману утворена від "перевернутого" року його написання - 1948 (у назві роману цифри 4 і 8 переставлені місцями).

Роман розповідає історію Вінстона Сміта і його деградації під впливом тоталітарної держави, у якій він живе. Є найвідомішою і найцитованішою антиутопією у літературі і стоїть в одному ряду з "Прекрасним новим світом" ( англ. Brave new world) Олдоса Гакслі і "451° за Фаренгейтом" Рея Бредбері.

Перекладений 62 мовами, твір, проте, здійснив значний вплив і на саму англійську мову. "1984", його термінологія й автор стали специфічними термінами при обговоренні питання приватності і державної безпеки. Так, термін "орвелліанство" став описувати дії або організації, що нагадують про тоталітарне суспільство, змальоване у романі, а фраза "Старший Брат пильнує за тобою!" ( англ. Big Brother is watching you!) почала позначати будь-який акт спостереження, який сприймається як насильницький.

У 2009 р. впливова британська газета "Таймс" оголосила роман "1984" найважливішою книгою, надрукованою за останні 60 років.

Були часи, коли роман "1984" сприймався настільки революційно і здавався настільки політично небезпечним, що був заборонений деякими бібліотеками Сполучених Штатів, не кажучи вже про держави із тоталітарними режимами.

Роман займає другий номер у Рейтингу 100 найкращих книг усіх часів журналу Ньюсвік.

У листі до свого видавця Фреда Ворбурга 22 жовтня 1948 року Орвелл повідомив, що перша ідея роману виникла у нього в 1943 році. Він органічно продовжив тему революції, розкритої в "Колгоспі тварин". Першими назвами роману були "Остання людина в Європі" та "Живі і мертві". З'являються основні моменти та лінії - хвилини ненависті, двозначність, новомова, любов і страх в тоталітарному суспільстві тощо. Деякі образи, використані в романі, письменник запозичив із власних спогадів. Як засвідчив його друг Тоско Файвел "Джордж Орвелл казав мені, що [...] він переніс у фантастичний Лондон 1984 „звуки, запахи і кольори свого шкільного дитинства"".

У романі простежується також ряд паралелей або навіть запозичень з творчості попередників Орвелла - перш за все, роману-антиутопії Євгена Замятіна "Ми" (Благодійник - Старший Брат; Єдина Держава - Океанія; операція по видаленню з мозку центру фантазії - промивка мізків). Англійський критик Ісаак Дойчер ще в 1955 році звернув увагу, що Орвелл "запозичив ідею, сюжет, головних героїв, символіку і всю атмосферу" замятінського роману "Ми". З іншого боку, деякі дослідники стверджують, що Орвелл прочитав "Ми" вже після власної книги. Але необхідно пам'ятати про той факт, що сам Орвелл написав рецензію на "Ми" в 1946 році, а в листі до Гліба Струве 17 лютого 1944 року Орвелл писав так: "Ви мене зацікавили романом „Ми", про який я раніше не чув. Такого роду книги мене дуже цікавлять, і я навіть роблю ескізи для подібної книги, яку рано чи пізно напишу".

Чорновий варіант роману був закінчений в жовтні 1947, однак робота була перервана через загострення туберкульозу. Вийшовши з клініки 28 липня 1948 року, Орвелл приїжджає на острів Джура для закінчення роману. У жовтні він просить Ворбурга надіслати йому друкарку, однак ніхто не погодився їхати на віддалений острів, і тяжкохворий Орвелл передрукував роман сам. Уперше роман було опубліковано 8 червня 1949 року, і він викликав захоплення у критиків та колег - Гакслі, Доса Пассоса, Бертрана Расселла. У 1953 році була випущена радіовистава, в 1956 і 1984 роках за романом було знято однойменні фільми. До 1989 року роман було перекладено більш як 65 мовами.

Головний герой, Вінстон Сміт, живе в Лондоні, працює в Міністерстві Правди і є членом Зовнішньої Партії. Він не поділяє партійних ідеологій, і в глибині душі вельми сумнівається в партії, навколишній дійсності й узагалі в усьому тому, в чому тільки можна сумніватися. Щоб "випустити пару" і не зробити нерозважливого вчинку, він купує щоденник, в якому намагається викладати всі свої сумніви. Водночас на людях Вінстон намагається виглядати прихильником партійних ідей. Однак він побоюється, що дівчина Джулія, яка працює в тому ж міністерстві, шпигує за ним і хоче викрити його. Також він вважає, що високопосадовий співробітник їхнього міністерства, член Внутрішньої партії О'Браєн, так само не поділяє думки партії і є підпільним революціонером.

Одного разу опинившись у районі пролів (пролетаріїв), де члену партії з'являтися небажано, він заходить у крамницю лахмітника Чарринґтона. Той показує йому кімнату, і Вінстон мріє пожити там хоча б тиждень. На зворотному шляху йому зустрічається Джулія. Сміт з жахом розуміє, що вона стежила за ним. Його охоплює страх і через нього Вінстон іще більше хоче вбити дівчину. Однак він перемагає страх і не наважується наздогнати Джулію. Незабаром Джулія в міністерстві передає йому записку, в якій зізнається йому в коханні. У них зав'язується роман, вони кілька разів на місяць влаштовують побачення, але Вінстона не залишає думка, що вони вже небіжчики (вільні романтичні відносини між чоловіком і жінкою, які є членами партії, заборонені партією). Вони винаймають кімнатку у Чарринґтона, яка стає місцем їх постійних зустрічей. Вінстон і Джулія наважуються на божевільний вчинок - похід до О'Браєна. Вони просять його прийняти їх до підпільного Братства, хоча самі лише припускають, що він у ньому перебуває. О'Браєн їх приймає і дає книгу, написану ворогом держави Ґолдштайном.

Через деякий час їх заарештовують у кімнатці у містера Чарринґтона, бо цей милий старий виявився співробітником Поліції думок. У Міністерстві Любові Вінстона довго катують. Головним катом, на подив Сміта, виявляється О'Браєн. Спочатку Вінстон намагається боротися і не зрікатися себе. Однак від постійних фізичних і психічних страждань Сміт поступово відрікається від себе, від своїх поглядів, сподіваючись зректися їх розумом, але не душею. Він відрікається від усього, крім своєї любові до Джулії. Однак і цю любов ламає О'Браєн. Вінстон зрікається, зраджує її, думаючи, що він зрадив її на словах, розумом, від страху. Однак у фіналі, коли він уже "вилікуваний" від революційних настроїв і на волі сидить у кафе "Під каштаном", попиваючи джин, Вінстон розуміє, що в ту мить, коли він зрікся її розумом, він відрікся від неї повністю. Він зрадив свою любов. У цей час по радіо передають повідомлення про перемогу військ Океанії над армією Євразії, після чого Вінстон розуміє, що тепер він цілком вилікувався. Тепер він справді любить партію, справді любить Старшого Брата.

Вінстон Сміт (англ. Winston Smith) - головний герой, 39-річний чоловік. Народився в Лондоні в 1944 або 1945 році - точну дату встановити неможливо. З молодих років працює в Міністерстві Правди, у відділі документації: в його обов'язки входить внесення змін до документів, які містять факти, що суперечать партійній пропаганді. Зовні він вдає, що є прихильником партійних ідей, тоді як в душі глибоко їх ненавидить. Протягом усього роману одягнений в уніформу партійного працівника Зовнішньої Партії.

(англ. Julia) - дівчина, закохана в головного героя. Їй 26 років, у неї пишне каштанове волосся і карі очі, тонка талія, перетягнута червоним поясом молодіжної Антисексуальної Ліги. Працює в Міністерстві Правди, у відділі літератури. Майстерно прикидається лютою прихильницею Партії, в той час як постійно порушує партійні закони.

Старший Брат (інший, менш точний варіант перекладу - Великий Брат) (англ. Big Brother) - одноосібний лідер партії. Зображується як чорновусий чоловік середніх років. Затвердження одноосібної влади Старшого Брата почалося в 1960 році, з цього часу почалося винищення керівників партії, які безпосередньо брали участь у революції; цей процес завершився на початку 1970-х років. Можливо, Старший Брат не існував у реальності та є вигаданою особою.

Джонс (англ. Jones), Ааронсон (англ. Aaronson) і Рудзерфорд (англ. Rutherford) - колишні високопоставлені члени Внутрішньої партії. Вони були першими лідерами революції, однак пізніше звинувачені в зраді революції і заарештовані. Під тортурами вони зізналися у всіх злочинах, в яких їх звинувачувала партія, були помилувані, тимчасово звільнені, проте потім майже відразу повторно засуджені і розстріляні. Під час своєї роботи Вінстон випадково виявив доказ їх невинності - фотографію учасників партійної конференції в Нью-Йорку, на якій вони були присутні. Фотографія була зроблена в 1960 році, в той час, коли, згідно зі звинуваченнями, вони перебували на таємному євразійському аеродромі в Сибіру, де спілкувалися з представниками євразійської розвідки.

Орвелл демонструє своє сприйняття антиутопії в не надто віддаленому від автора майбутньому. Рік, в якому відбуваються події, 1984-й, за словами головного героя, визначено приблизно, оскільки можливості відновити хронологію подій і визначити точніше, не залишилось. Вигадані технологічні досягнення, як-от телеекрани, використовуються на користь системи для розширення контролю як над членами Партії, так і над народними масами (т. зв. "пролами" - від "пролетар"), проте не для покращення якості їхнього життя. Досконалі стратегії, зокрема перманентна війна, використовуються, щоб заперечувати необхідність освіти пролів для розуміння потенціалу кращого життя. Причиною цього є втримання керівною олігархією повної влади довічно.

Багато аспектів океанічного суспільства Орвелл засновував, емпатуючи еру Сталіна в Радянському Союзі.

Наприклад, "Двохвилинка ненависті", прослідковується притаманною Сталіну демонізацією його ворогів і супротивників, а опис самого Старшого Брата має фізичну подібність до власне образу Сталіна.

Протагоніст твору Вінстон Сміт отримав своє ім'я на честь Вінстона Черчилля, лідера англійської партії консерваторів, яка суперечила політичним поглядам Орвелла.

Прототипом Імануїла Ґолдштайна став Лев Троцький.

Прототипом Ааронсона став, ймовірно, Григорій Зінов'єв, чиє справжнє по батькові - Ааронович, а прототипом Рудзерфорда - Лев Каменєв, справжнє прізвище якого - Розенфельд).

Серед специфічної літератури, впливу якої міг зазнати Орвел, можна назвати:

Робоча назва роману, над написанням якого Орвелл працював протягом 1940-х років, звучала як "Остання людина в Європі" (англ. "The Last Man in Europe"). Відомо, що видавець книги Фредерік Ворбург наполягав на зміні назви для підвищення інтересу потенційних читачів. Причини, через які автор зупинився на назві "1984", до кінця не з'ясовані. Найбільш поширеною є думка, що рік дії роману обраний простою перестановкою останніх двох цифр року написання роману - 1948.

Соціальна піраміда класів описаних у романі, зі Старшим Братом на верхівці

У романі описується світ де панує тоталітарний режим у своїй найвищій формі - режим, який пізнав свою тоталітарну природу й поклав собі за мету зберегтися вічно. Увесь світ поділився на три гігантські блоки, які не відрізняються один від одного ідеологією, проте ведуть між собою безперервну війну. Суспільство у кожному із блоків розділене на три класи: Внутрішню партію, Зовнішню партію й пролів (див. піраміду праворуч). Ідеологія Партії базується на тому положенні, що всі суспільства поділяються на клас при владі, клас, який рветься до влади, й пролів, які не мають жодного значення. Клас при владі може вічно залишатися таким, якщо систематично й безперервно винищуватиме клас, який рветься до влади. Внутрішня партія залишатиметься при владі вічно, якщо безжалісно й послідовно винищуватиме Зовнішню партію.

Роман фокусується на Вінстонові Сміті - члені зовнішньої партії, який, згідно з ідеологією носить у собі зерно бунту проти влади. Йому здається, що супротив, який визріває у ньому, притаманний лише йому одному. Спершу Орвелл хотів назвати свій роман "Остання людина Європи". Проте ця назва була відкинута, як не досить зловісна і така, що накладала певний штамп героїзму на протагоніста.

Хоча лінія роману нерозривна, його можна описати як такий, що має три частини. Фактично деякі видавці публікують роман у трьох частинах. Перша частина пов'язана із Вінстоновим баченням світу. Друга - із забороненими сексуальними стосунками Вінстона із Джулією і його згодою долучитися до повстання проти Партії. Третя - із арештом Вінстона Поліцією Думок і його ув'язненням у Міністерстві Любові. Врешті-решт, за допомогою Міністерства Любові головний герой пізнає велич і красу ідеології Партії. Подальша його доля не простежується. Він може загинути в казематах або ж долучитися до вибраних - зрозуміло лише, що Партія знову перемогла й правитиме вічно.

Вінстон Сміт, член Зовнішньої Партії, мешкає у руїнах Лондона, головного міста Злітно-посадкової Смуги № 1 - прифронтової провінції тоталітарної супердержави Океанія.

У романі описується масштабне та послідовне використання державою пропаганди, започатковане тоталітарними режимами Гітлера та Сталіна.

"Новомова" - особлива форма мови і словникового запасу, які поширюються в Океанії. Нова мова формувалася за принципом "неможливо зробити (і навіть подумати) те, що не можна виразити словами". Тому з кожним новим виданням словника новомови з нього викидалися слова і поняття, чужі панівній ідеології.

"Кожне скорочення було успіхом, бо чим менший вибір слів, тим менша спокуса задуматися".

Зате з'являлися нові слова, в основному, скорочення більш довгих фраз, що теж допомагало позбутися від багатозначності старомови. Наприклад, фраза "ідейно міцна качкомова" означала похвалу людині, яка говорить ідеологічно вивірено, "без участі вищих нервових центрів".

У Лондоні, столиці Злітної Смуги I, розташовані чотири міністерства управління Океанії в пірамідальних будівлях (близько 300 метрів заввишки), на фасадах яких можна побачити три гасла Партії. У зв'язку з тим, що особливості адміністративного устрою Океанії в романі не описані, залишається неясним, чи є ці міністерства органами центрального уряду, або ж це управління відповідних центральних міністерств по провінції Злітної смуги I держави Океанія.

Міністерство Миру

Відповідає за проведення військових дій і повідомляє про події безперервної війни між Океанією та іншими світовими державами.

Міністерство Достатку

англ. Miniplenty: новомова: Мінідост
Нормує і контролює постачання їжі, товарів і предметів побуту. Кожен квартал Мінідост публікує несправжні заяви про поліпшення рівня життя, в той час як в дійсності воно, як правило, скорочує і зменшує найменування, доступність і кількість товарів народного споживання. Міністерство правди підкріплює заяви Міністерства Достатку шляхом виправлення економічної інформації для підтвердження поточного, "поліпшеного" рівня життя.

Міністерство Правди

англ. Minitrue: новомова: Мініправ
Місце роботи головного героя роману, займається безперервною фальсифікацією різної історичної інформації (статистичних даних, історичних фактів) на всіх рівнях інформування населення: ЗМІ, книгах, освіті, мистецтві, спорті. Займається не тільки переписуванням і інтерпретацією реальних подій, а й створює повністю вигадані події і людей. Так Вінстон Сміт придумав біографію Товариша Огілві - зразкового громадянина, який віддав своє життя заради Партії. (Частина I, Глава IV)

Міністерство Любові

англ. Miniluv: новомова: Мінікох
Займається розпізнаванням і перевихованням та знищенням ("розпиленням") справжніх і потенційних думкозлочинців. Як Вінстон знає зі свого досвіду, думкозлочинців ламають фізично і морально, використовуючи тортури і психологічний тиск, а потім, коли ті перебувають на межі повної розумової і духовної капітуляції, відправляють в кімнату 101 випробувати "те, що найгірше на світі" - поки любов до Старшого Брата остаточно не витісняє все, що у них залишилось - незалежність мислення і людські почуття.

Назви міністерств у новомові є антонімами до їх справжніх функцій та прикладом дводумства -

Міністерство Миру займається війною, Міністерство Правди - брехнею, Міністерство Любові - тортурами, а Міністерство Достатку морить голодом.

- Частина II, Розділ IX - Розділ I книги Ґолдштайна

Думкозлочин - найтяжчий з можливих злочинів в Океанії, карається смертю. Під це поняття потрапляє будь-яка необережна думка члена АНГСОЦу, будь-який необережний жест або слово. Неправильний, з точки зору ідеології правлячої партії, вираз обличчя також є різновидом злочину. Боротьбою з думкозлочинцями в Океанії займалася поліція думок, допити обвинувачених проходили в Міністерстві Любові. Для виявлення підозрюваних використовувалося стеження, яке вели за громадянами агенти поліції думок і добровольці (в тому числі - найближчі родичі думкозлочинців), а також телеекрани.

Телеекран - пристрій, що сполучає в собі телевізор з єдиним каналом і відеокамеру, яку не можна вимкнути. У кожному приміщенні, де бували члени партії, перебував окремий телеекран, через який цілодобово транслювалися передачі і проводилося стеження за людьми. Телеекрани практично повністю були відсутні в будинках безпартійних, а в будинках членів Внутрішньої партії, хоча і були в обов'язковому порядку, але, можливо, були забезпечені вимикачем, яким можна було скористатися на не більше ніж півгодини на день.

Проголошуваний Партією ідеал - це щось величне, жахливе й осяйне - світ із сталі й бетону, світ страхітливих машин і жахливої зброї, народ воїнів і фанатиків, що марширує у довершеному порядку, думає про те саме, викрикує однакові гасла, безперервно працюючи, воюючи, тріумфуючи, переслідуючи ворогів - триста мільйонів людей з тим самим обличчям. Реальність зовсім інша: тьмяні й брудні міста, де сновигають вічно голодні люди у подертих черевиках, що пропускають воду, напівзруйновані будинки, збудовані в дев'ятнадцятому сторіччі, просякнуті смородом вареної капусти та несправних нужників. У його уяві постало видіння Лондона, величезного й напівзруйнованого міста з мільйоном сміттєвих баків, а на нього наклався образ місіс Парсонс, жінки зі зморшкуватим обличчям і поріділим волоссям, яка безнадійно длубається у засміченій каналізаційній трубі.

Три гасла Партії, які усюди зображаються:

"Партія прагне до влади лише переслідуючи свої власні інтереси. Нас не цікавить добробут інших, нас цікавить лише влада. Нам не потрібне ні багатство, ні розкіш, ні довге життя чи щастя: нам потрібна лише влада, абсолютна влада. Ми знаємо, що ніхто не захоплює владу, щоб потім відмовитися від неї. Влада - не засіб, а кінцева мета. Диктатуру запроваджують не для того, щоб стати на сторожі революції, це революцію здійснюють для того, щоб запровадити диктатуру. Метою переслідування є переслідування. Метою тортур - тортури. Метою влади - влада.

Думкозлочин ( англ. thoughtcrime) - єдиний злочин в Океанії, що карався смертю. Під це поняття попадав навіть не просто вчинок, а тільки сама думка про нього. Ідеологія проголошувала - подумавши про правопорушення, людина сама підписувала собі смертний вирок, який рано чи пізно, проте завжди невідступно досягав її в катівнях Міністерства Любові. Репресивним органом, котрий запобігав думкозлочину, була Поліція думки.

Поліція думки ( англ. Thought Police) не займалася простим виконанням вироків. В її функції входило доведення порушнику, що він був не правим. " Злочинець" знищувався тільки після того, як він щиросердно (за цим жорстко слідкували, " ошукачів " обробляли далі) погоджувався з постулатами ідеології і сам просив для себе смертного вироку за свої "злочини". Деяких навіть випускали на волю, щоб людина "дозріла" самостійно і сама повернулася для виконання смертного вироку. Таким чином, система не просто мстила "віровідступникам", що не покаялися, а вбивала їх від безсилля, знищуючи їх в цілому, себто разом із вірою.

Політична мапа світу 1984 (бачення)

Дія роману відбувається в 1984 році в Лондоні - головному місті Військово-повітряної Зони № 1, (ще один варіант перекладу - "Злітної смуги I", англ. Airstrip One), колишньої Великої Британії, яка, у свою чергу, є третьою за чисельністю населення провінцією тоталітарної держави Океанія. Океанія знаходиться в стані перманентної війни з двома іншими тоталітарними наддержавами - Євразією й Остазією.

Світ контролюється трьома тоталітарними наддержавами, які ведуть між собою нескінченну війну.

Океанія (англ. Oceania) - займає третину земної кулі, охоплює обидві Америки, Велику Британію, Австралазію, всі острови в Атлантичному океані, південь Африки і, власне, Океанію. У романі нічого не говориться про належність Антарктиди до Океанії, проте згадується, що на цьому континенті розташовані секретні океанійські полігони. Виникла шляхом поглинання Сполученими Штатами Британської імперії. Назва походить від того, що Океанія має вихід до всіх чотирьох океанів. Державна ідеологія - "англійський соціалізм" (АНГСОЦ).

Євразія (англ. Eurasia) - охоплює території колишнього Радянського Союзу, Європи та Туреччини. Утворилася внаслідок захоплення Росією європейських країн. Державна ідеологія - "необільшовизм".

Остазія (англ. Eastasia) - найменша за територією супердержава, однак з найбільшим населенням, оскільки займає території Китаю, Японії, Кореї, частково Монголії та Індії. Для найменування державної ідеології цієї країни використовується китайське слово, яке Ґолдштайн у своїй книзі перекладає як "культ смерті", "стирання особистості" або "самозабуття".

Північна Африка, Середній Схід і Південно-Східна Азія, а також арктична полярна шапка є спірними територіями, за володіння якими воюють три наддержави. Ці території постійно переходять від однієї країни до іншої, позаяк жодна з держав не може домогтися перемоги. Війна ведеться тільки на спірних територіях - кожна з наддержав настільки сильна, що не може бути завойована навіть об'єднаними силами двох інших, тому держави утримуються від великих наступальних операцій. Жодна з наддержав не нападає на власне територію іншої держави, скажімо, Євразія запросто могла б захопити Британські острови або Океанія просунутися до Рейну чи навіть Вісли. Така рівновага гарантує, за задумом еліти трьох країн, їхнє вічне панування над світом.

Згідно з книгою Ґолдштайна, "АНГСОЦ", "необільшовизм" і "культ смерті" мають багато спільного - це тоталітарні ідеології, що пропагують мілітаризм і культ особистості вождя.

Згідно зі спогадами Вінстона Сміта в книзі, яку приписують Імануїлу Ґолдштайну, незабаром після Другої світової війни Велика Британія була розірвана зсередини громадянською війною, в якій брали участь різні ворожі угруповання. Ослаблення країни внаслідок руйнівної громадянської війни призвело до її поглинання новою світовою наддержавою - Океанією. Приблизно в цей же час Радянський Союз почав свою експансію до Західної Європи й утворив новий союз під назвою Євразія, а ще через деякий час в Східній Азії утворився третій центр сили - Остазія.

Новий розклад сил на політичній карті світу був порушений Третьою світовою війною, яка викликала катастрофічні руйнування по всьому світу через те, що війна з наземної переросла в ядерну. Сотні ядерних вибухів в 1950-х роках знищили безліч міст в Європі, Північній Америці та європейській частині Росії. Зрозумівши небезпеку власного знищення в результаті такої війни, наддержави відмовилися від використання зброї масового ураження; проте, наземна і повітряна війна між ними тривала й надалі.

Всі три держави продовжували накопичувати атомні бомби в розрахунку на те, що рано чи пізно випаде нагода, коли вони зможуть вирішити війну на свою користь. Війни між державами велися за Екваторіальну Африку або країни Близького Сходу, за індонезійський архіпелаг, але не за землю, а за робочі руки, щоб виробляти якомога більше зброї і захоплювати нові території і нові робочі руки.

Насправді ж ці держави не тільки не могли підкорити одна іншу, але і не отримали б від цього ніякої вигоди. Умови життя в них були дуже схожі (та ж пірамідальна структура, той же культ напівбога-вождя, та ж економіка). Автор називає війну наддержав шахрайством, схожим на сутички жуйних тварин, чиї роги ростуть під таким кутом, що не здатні поранити суперника.

Панівні групи присвятили себе завоюванню світу, але разом з тим вони розуміли, що війна повинна тривати постійно, без перемоги. Її головна мета - зберегти суспільний лад, знищуючи не тільки людські життя, а й плоди людської праці, оскільки було ясно, що загальне зростання добробуту загрожує ієрархічному суспільству загибеллю, позбавляючи тим самим влади правлячі групи. Якщо величезна маса людей стане грамотною, навчиться думати самостійно, то вона просто "викине" привілейовану меншість за непотрібністю. Війна ж і голод допомагали тримати людей, які отупіли від злиднів, бажаючи жити в покорі.

Океанія - держава з жорстоким тоталітарним устроєм. Жителі позбавлені громадянських прав та індивідуальності. У партійному суспільстві, крім культу особи Старшого Брата і беззаперечного підпорядкування владі, всі зобов'язані дотримуватися пуританських поглядів і всім молодим людям рекомендують входити до так званої молодіжної Антисексуальної ліги, де їм навіюється відраза до статевих зв'язків і любові. Любов є думкозлочином, а шлюби укладаються виключно в репродуктивних цілях. Однак партія з часом планує усунути і цей залишок особистого простору людей, розробивши метод усунення медичним шляхом фізіологічної потреби людини до любовної близькості з подальшим переходом на запліднення штучним шляхом.

В Океанії діє жорстка соціальна ієрархія. Парламенту й уряду не існує, вся влада зосереджена в руках партії АНГСОЦу, яка ділиться на Зовнішню партію і Внутрішню партію. Найвищою суспільною кастою є Внутрішня партія, до якої входять вищі чини міністерств і інше вище керівництво Океанії. В руках Внутрішньої партії зосереджена вся влада і багатства Океанії. На відміну від членів Зовнішньої Партії, які є майже жебраками, члени Внутрішньої партії отримують велику зарплату і мають доступ до таких рідкісних продуктів, як чай, білий хліб, а також до таких, до яких члени Зовнішньої Партії не мають доступу, як: молоко, справжня кава, вино і фрукти. Середньою кастою є Зовнішня Партія, до якої входять незліченні номенклатурні працівники й нижчі члени Партії. Члени Зовнішньої Партії живуть в злиднях і постійно перебувають під наглядом Поліції Думок.

Члени Партії зобов'язані віддавати своїх дітей в скаути, військово-політичну молодіжну організацію, де дітям нав'язується любов до Партії і Старшого Брата. Також дітей тренують як майбутніх солдатів, інформаторів і співробітників поліції думок, наприклад, вчать стежити за батьками. У книзі згадувалося, що в газетах майже щодня з'являлися повідомлення про дітей, які викрили родичів в думкозлочині і видали їх поліції думок.

Нижчою кастою є безпартійний пролетаріат (на новомові - проли), які, так само, як і Зовнішня партія, мають потреби, але, на відміну від Зовнішньої Партії, проли є самі по собі, в їх будинках майже відсутні телеекрани й поширюються злочинність і спекуляція. Проли становлять близько 85 % всього населення Океанії та є основним джерелом доходів.

Також у романі є натяки на існування каст, які перебувають ще вище Внутрішньої партії.

АНГСОЦ (англійський соціалізм) виник на основі соціалістичної партії, але оскільки партія постійно переписує історію, неможливо встановити точне походження англійського соціалізму. Океанія виникла в результаті злиття американських держав з Британською імперією. Старший Брат і Імануїл Ґолдштайн привели партію до перемоги в соціалістичній революції, але потім стали ворогами.

У книзі "Теорія і практика олігархічного колективізму" Ґолдштайн описує ідеологію партії як олігархічний колективізм, який "відкидає і чорнить усі принципи, для яких соціалістичний рух існував, і робить це від імені соціалізму" (на основі двозначності).

Всюдисущий Старший Брат уособлює партію, його портрети постійно зображуються на плакатах і телеекранах. АНГСОЦ вимагає повного підпорядкування народу - розумового, морального і фізичного. Для досягнення цієї мети партія готова відправляти жителів на тортури (Кімната 101). АНГСОЦ є майстерно складною системою психологічного контролю, який змушує зізнатися в думкозлочині й забути бунтівну думку, любити тільки Старшого брата і партію.

Метою АНГСОЦу є політичний контроль і влада сама по собі, як пояснює О'Браєн Смітові.

Освітня система Океанії спрямована на підтримку якомога нижчої здатності до мислення у пролетарів.

Офіційна мова країни "Новомова" (англ. newspeak) перебуває у стадії переходу від "старої мови" до того стану, коли нею не можна буде висловити жодну небезпечну для партії думку (думкозлочин). Перехід полягає не стільки у заміні старих слів новими словами та спрощенням мовних форм, скільки у скороченні словникового запасу і забороні певних слів та їхніх небезпечних значень. Факт постійного зменшення словникового запасу мови вважається її перевагою.

Історія Океанії постійно переписується таким чином, щоб викреслити незручні партії випадки, неузгодженості з партійною ідеологією, згадування про людей, яких партія знищила тощо.

В Океанії існує культ перемоги, який підтримується повідомленнями (переважно вигаданими) про нові перемоги на фронті, у назвах багатьох товарів, наприклад дуже поширеного джину та кави, міститься слово "перемога".

Для пролетарів виробляється окремий шар культури, що складається з низькопробних книг і фільмів переважно на тему сексу та насильства, пісень про любов, які компілюються майже механічно пристроєм, який називається "версифікатор". Пролетарі також люблять грати в лотерею.

В Океанії гра в шахи не передбачає можливості перемоги чорних, як підтвердження того, що добро завжди перемагає зло.

Партія усіляко пригнічує та обмежує статевий потяг, існує припущення, що метою цього є спрямування невикористаної енергії на корисніші для партії почуття: патріотизм, любов до Старшого брата, ненависть до ворогів тощо.

В Океанії повна нестача майже усіх продовольчих і непродовольчих товарів, крім алкогольних напоїв (пиво - для пролетарів, джин - для членів партії). Ціни на спиртне дуже низькі. Замість цукру використовується сахарин, замість чаю - листя чорниці. Джин, кава і шоколад виготовляються із замінників і не схожі на свої справжні відповідники. Водночас, члени Внутрішньої партії мають доступ до якісних продуктів.

Майже ніхто не пише одне одному листів. Втім, для привітання з якими-небудь подіями існують завчасно виготовлені листівки з надрукованими привітаннями з усіх можливих нагод.

Знаменита формула "двічі два дорівнює п'яти" прийшла Орвеллу на думку, коли він почув радянське гасло "п'ятирічку в чотири роки".

Американська IT-компанія Apple використовувала посилання до роману у відомому рекламному ролику, знятому Рідлі Скоттом і запущеному в 1984 році напередодні випуску Macintosh. У відео представлений виробник комп'ютерів IBM в ролі Старшого Брата.

У 2009 році онлайн-магазин Amazon вилучив книги письменника Джорджа Орвелла з пристроїв для читання електронних документів Kindle. Користувачі позбулися електронних копій романів "1984" і "Колгосп тварин", на розповсюдження яких, як з'ясувалося, у компанії немає прав.

Роман "1984" займає восьме місце в списку "200 найкращих книг за версією BBC" (2003).

У 2009 році газета The Times включила роман "1984" в список 60 найкращих книг, опублікованих за останні 60 років, а журнал Newsweek поставив роман на друге місце в списку ста найкращих книг всіх часів і народів. При цьому роман Марґарет Мітчелл "Звіяні вітром" відзначений у списку 16-м місцем, а Біблія зайняла 41-е місце.

Книгу було заборонено в СРСР до 1988 року. У філософському енциклопедичному словникові 1983 року написано: "За ідейну спадщину Орвелла ведуть гостру боротьбу як реакційні, ультраправі сили, так і дрібнобуржуазні радикали".

Роман став основою опери Лоріна Маазеля, її світова прем'єра відбулася в Ковент-Гардені в 2005.

Поет і публіцист Дмитро Биков вважав роман актуальним, при цьому зазначав зміну ставлення до роману з часом: "... існувала думка, що Орвелл сильний як соціальний мислитель і відносно блідий, трафаретний як художник. Виявилося навпаки".

Письменник і популяризатор науки Кирило Єськов, у своєму есеї "Наша відповідь Фукуямі" вельми критично відгукнувся про роман, вважаючи "АНГСОЦ" нежиттєздатним в реальному житті, "якби він існував в грубій реальності, то здох би точно так само, як жахливі веллсівські марсіани ".

Письменник Євген Мінко у рецензії на книгу Доріана Лінскі "Міністерство правди" назвав "1984" найважливішим художнім твором ХХ століття: "При тому, що його суто художні якості вельми скромні: структура та мова повісти не відходили від мейнстримових норм реалізму, явно не претендуючи на аванґардний прорив. Однак за кількістю і довговічністю поширених образів та метафор із Орвеловим твором навряд чи можна порівняти якийсь інший приклад белетристики сторіччя, що минуло. „Старший брат", „дводумство", „новомова", „поліція думок" увійшли в життя людства навіть не на рівні вдалих термінів, а на рівні стратегій тотального контролю держави над особистістю і спотворення істини на користь актуальних інтересів можновладців".

"1985" - продовження роману "1984", автор - англійський письменник Ентоні Берджес. Роман розділено на дві частини: перша - аналіз роману-антиутопії Джорджа Орвелла "1984", друга - сам роман Берджеса.

Перша частина книги. Берджес аналізує роман Орвелла, вдаючись для більшої повноти й багатогранності до аналізу й різних літературних прийомів - від "уявного інтерв'ю" до в'їдливої пародії.

Друга частина книги. Берджес пропонує власне бачення недалекого майбутнього. Він описує державу, де пожежники ведуть страйк, поки місто охоплене вогнем, де вуличні банди досконало знають латинську, але грабують і вбивають невинних, де люди стають заручниками технологій, перетворюючи своє життя на тортури.

"1985" - продовження роману "1984", автор - угорський письменник і дисидент Дьйорд Далош. Роман починається зі смерті Старшого Брата й відображає проміжний період між 1984 і більш оптимістичним майбутнім, яке характеризується зниженням ортодоксії тоталітарної системи, боротьбою з державами, які звідси випливають, та знищенням військово-повітряних сил Океанії Євразією.

Див. фільм "Бразилія", "1984".

У листопаді 2022 року було оголошено, що екранізація роману "1984" від фінського режисера Діани Рінго вийде на екрани 2023 року. Фільм є першою російськомовною екранізацією роману.

Станом на 2021 рік існує 5 повних перекладів книги "Nineteen Eighty-Four" українською мовою.

Перший українськомовний повний переклад роману 1984 був зроблений Віталієм Данмером та виданий у Кривому Розі мистецькою спільнотою у 2013 році. Аналізуючи український переклад Віталія Данмера роману Орвелла 1984 - де Оревеллом широко використовувалися новотвори/оказіоналізми - мовознавиця Юлія Гакал зазначила, що у своєму перекладі Данмер використовував такі способи відтворення оказіоналізмів, як калькування, транслітерація та опущення, однак до калькування перекладач вдавався найчастіше. Схожий висновок під-час аналізу українського перекладу роману Орвелла 1984 Віталія Данмера зробив й мовознавець Дмитро Дадак, який зазначив що як українські переклади роману Олександра Тереха та Віктора Шовкуна так і український переклад Данмера для відтворення орвеллівських новотворів найчастіше використовують не власне переклад, а просто транскрипцію, транслітерацію або безпосереднє запозичення неологізму (калькування); більш детальний аналіз використання методу перекладу новотворів зробила мовознавиця Алла Пенькова яка дійшла висновку що у своєму перекладі Данмер дійсно переклав новотвори першоджерела створивши власні нові українськомовні новотвори лише у 25 % випадків, а для 69 % випадків від використав калькування, а у 3 % - транскодування.

У серпні 2015 року, вже після виходу українського перекладу "1984" зробленого Віктором Шовкуном, розгорівся скандал між видавництвом Жупанського та перекладачем. Спочатку Шовкун звинуватив видавця у непогоджених редагуваннях свого перекладу роману 1984. Тоді, у відповідь, видавець оприлюднив невідредагований варіант перекладу, в якому були вжиті численні росіянізми.

Олександр Рудяченко. "1984": плюс-мінус вічність. 1 // "Молода гвардія" (Київ). - 1990. - 25 лютого. - Стор. 3.

Олександр Рудяченко. "1984": плюс-мінус вічність. 2 // "Молода гвардія" (Київ). - 1990. - 4 березня. - Стор. 3.

Вадим Скуратовський. Міф про Джорджа Орвелла // "Всесвіт" (Київ). - 1988. - № 4. - Стор. 128-130.

# data[].attributes.attachment_link.title
1984 (роман) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"1984" (відомий також під назвою "Одна тисяча дев'ятсот вісімдесят четвертий") - роман- антиутопія англійського письменника Джорджа Орвелла, написаний 1948 року й опублікований 1949-го. Назва роману утворена від "перевернутого" року його написання - 1948 (у назві роману цифри 4 і 8 переставлені місцями). Роман розповідає історію Вінстона Сміта і його деградації під впливом тоталітарної держави, у якій він живе.