# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львівська область, Україна

# data[].attributes.headline
Лавочне, Львівська область, Україна

# data[].attributes.subject
Лавочне, Львівська область, Україна

# data[].attributes.body
1944 став роком визволення українських земель від нацистських окупантів - 8 жовтня 1944 р. від ворога було звільнено останній населений пункт УРСР у її довоєнних межах — село Лавочне Дрогобицької області.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.title
28 жовтня День вигнання нацистських окупантів з України

# data[].attributes.attachment_link.description
Вже наприкінці вересня цього року Червона Армія контролювала 700 км лівого берега Дніпра. По­чалося форсування Дніпра радянськими військами. Увесь жовтень командування Червоної Армії підтягу­вало резерви і накопичувало війська на правому березі Дніпра, щоб взяти штурмом побудований німцями "Східний вал".

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Міловський район, Луганська область, Україна

# data[].attributes.headline
Півнівка, Міловський район, Луганська область, Україна

# data[].attributes.subject
Півнівка, Міловський район, Луганська область, Україна

# data[].attributes.body
18 грудня 1942 р. був звільнений перший населений пункт української території – с. Півнівка Міловського району Луганської обл.

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.headline
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.subject
Бабин яр, Київ, Україна

# data[].attributes.body
29-30 вересня 1941 року у Києві відбулись масові розстріли у Бабиному Яру — було вбито 33 771 людину. Всього за словами істориків за два роки окупації нацистами Києва там загинуло понад 100 тисяч людей. Половину із них складали євреї.

# data[].attributes.body
Битва за Крим (24 вересня 1941 — 9 липня 1942) — бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Крим: незручна історія

# data[].attributes.attachment_link.description
Маловідомі реальні факти і події, що відбувалися на Кримському півострові під час Другої світової війни.

# data[].attributes.location_name
Київ, Україна

# data[].attributes.headline
Київ, Україна

# data[].attributes.subject
Київ, Україна

# data[].attributes.body
Битва за Київ (1941) — великомасштабна битва Червоної Армії та Вермахту 7 липня — 19 вересня 1941 року (72 дні). Битва за Київ була частиною наступального плану «Барбаросса», в радянській військовій історії отримала назву Київської оборонної операції.Битва завершилась перемогою німецьких військ та оточенням радянських військ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
73 роки тому, 11 липня 1941 року почалася героїчна оборона Києва, що тривала 71 день до 19 вересня 1941 року.

Столиця України з самого початку війни стала прифронтовим містом. Вже на світанку 22 червня вона зазнала нападу фашистських бомбардувальників, та всупереч планам гітлерівського командування, місто-герой на Дніпрі відбивало атаки ворога більше 70 днів.

З 23 по 29 червня в районі Луцьк-Броди-Рівне тривала найбільша танкова битва початкового періоду війни, в якій взяли участь близько 2 тис. танків. У ході цієї битви радянські війська затримали просування противника до Києва на тиждень, але спинити його не змогли.

Гітлерівцям вдалося прорвати оборону радянських військ на рубежі кордону в районі Новоград-Волинського. 9 липня вони захопили Житомир, а 11 липня підішли до річки Ірпінь, за 15 км. на захід від Києва, створивши безпосередню загрозу столиці України.

Перед військами Південно-Західного фронту було поставлено завдання спинити наступ німецьких військ, які проривалися під Київ. З цією метою 10 липня 5-а армія під командуванням генерала Потапова почала контрнаступ з району Коростеня на південний захід і південь - на Новоград-Волинський і Житомир, а 6-а армія під командуванням генерала Музиченка ще 9 липня завдала контрудару з півдня на північ - на Бердичів і Житомир. Тривалі, кровопролитні бої провалили спробу німців одразу захопити Київ.

Щоб захистити столицю своєї Батьківщини, 200 тис. киян влилося до лав Червоної Армії, 90 тис. - у народне ополчення і винищувальні батальйони. На заводах і фабриках вироблялася бойова техніка, боєприпаси, ремонтувалася зброя. Загони народного ополчення і винищувальні батальйони брали активну участь у боях. У тилу ворога на Київщині розгорнули боротьбу 20 партизанських загонів.

У місті було створено 13 винищувальних батальйонів і 19 загонів народного ополчення загальною кількістю 32 805 чоловік. Разом з воїнами Південно-Західного фронту вони в першій половині серпня 1941 р. зуміли зупинити ворожий наступ на Київ.

Стійкість і героїзм киян змусили гітлерівське командування відмовитись від плану швидкого захоплення міста. Втративши 100 тис. солдат і офіцерів, німецька армія призупинила наступ.

Наприкінці липня - на початку серпня бої на Південно-Західному фронті відновилися з небаченим напруженням.

Оборона Києва сковувала дії противника на центральній дільниці радянсько-німецького фронту, Південно-Західний фронт загрожував правому флангу групі армій "Центр", що рвались до Москви. У цих умовах німецько-фашистське командування нанесло удар по флангу Південно-Західного фронту, глибоко обійшовши його війська з тилу і , поступово захоплюючи один за другим українські міста, 10 вересня розпочали форсування Дніпра.

У ніч на 15 вересня німецькі війська в районі Лохвиці з'єдналися, замкнувши кільце оточення. В оточення в районі Києва потрапили 5-а, 37-а, 26-а, частина 21-ї та 38-ї армій і окремі частини фронтового підпорядкування, штаб і Військова рада Південно-Західного фронту. Тільки 17 вересня Ставка дозволила залишити Київ. 19 вересня, після відходу радянських військ, гітлерівці зайняли Київ.

У результаті Київської оборонної операції загинули командуючий Південно-Західним фронтом генерал-полковник Кирпонос, член Військової ради секретар ЦК КП(б)У Бурмистенко, начальник штабу фронту генерал Тупиков та багато інших командирів і політпрацівників. Південно-Західний фронт втратив від 500 до 665 тис. чол., більшість з яких потрапила у полон.

Про 71-денну оборону Києва в підручниках з історії Великої Вітчизняної війни згадок мало.

Катастрофа Південно-Західного фронту стала наслідком некомпетентного керівництва Сталіна і повністю підпорядкованій йому ставки Головнокомандування. Хоча оборона Києва закінчилася трагічно, вона мала велике політичне і віськово-стратегічне значення. Радянські війська більше ніж на два місяці затримали просування гітлерівців на схід, на Лівобережну Україну і Донбас, що дало можливість евакуювати в тил багато людей, підприємств, цінного майна і виграти час для мобілізації сил. Героїчна оборона Києва значною мірою сприяла зриву планів керівництва фашистської Німеччини на швидке захоплення Москви і "блискавичне" завершення війни.

Джерело: відділ з питань внутрішньої політики та зв'язків з громадськістю

# data[].attributes.attachment_link.title
Новини - Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація

# data[].attributes.attachment_link.description
73 роки тому, 11 липня 1941 року почалася героїчна оборона Києва, що тривала 71 день до 19 вересня 1941 року. Столиця України з самого початку війни стала прифронтовим містом. Вже на світанку 22 червня вона зазнала нападу фашистських бомбардувальників, та всупереч планам гітлерівського командування, місто-герой на Дніпрі відбивало атаки ворога більше 70 днів.

# data[].attributes.location_name
Харківська область, Україна

# data[].attributes.headline
Харківська область, Україна

# data[].attributes.subject
Харківська область, Україна

# data[].attributes.body
Ха́рківська опера́ція 1942 року, або Друга битва за Харків  — велика воєнна операція, розпочата наступом Південно-Західного та правого крила Південного фронтів Червоної армії проти німецьких військ групи армій «Південь» на Ізюмському плацдармі в період 12—29 травня 1942 року під час Другої світової війни, що мала на меті відвоювання Харкова і створення сприятливих умов для подальшого наступу Червоної армії на Дніпро. Закінчилася оточенням та майже цілковитим знищенням радянських військ в результаті контрнаступальної операції Вермахту

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими. На обкладинці: Колона радянських солдатів, полонених у Харківському котлі, травень 1942 року

Після успішного відбиття німецького наступу на Москву в січні 1942 року і переходу в контрнаступ радянське командування прийняло рішення розпочати активні дії й на інших ділянках радянсько-німецького фронту. Проте наступальні операції на Курському і Харківському напрямках, на Донбасі і Криму істотних успіхів не мали, за виключенням дій Південно-Західного фронту в районі Ізюма, в результаті якого був створений плацдарм на західному березі ріки Сіверський Донець в районі міста Барвінкове, що відкривав можливість подальшого наступу під Харковом.

"В результаті проведених наступальних операцій нам вдалося зруйнувати нормальну оперативну побудову військ супротивника, змусити його ... витратити всі оперативні резерви... Активними діями наших військ суротивник доведений до такого стану, що без підкріплення великими стратегічними резервами і значного поповнення людьми та матеріальними засобами не здатний до рішучих дій" - З доповіді С.Тимошенка, М.Хрущова, І.Баграмяна у Ставку командування, 22 березня 1942 року

Тому після оголошення 1 травня Йосифом Сталіним, як головнокомандуючим, задачі "домогтися того, щоб 1942 рік став роком остаточного розгрому німецько-фашистських військ" саме цей плацдарм під Харковом був використаний для планування наступальної операції, метою якої був вихід до Дніпропетровська, розкол і знищення німецької групи армій "Південь". У той же час після переходу Вермахту 8 травня в наступ на Керченському півострові для оволодіння стратегічною ініціативою у Східній Україні німецьке командування розпочало підготовку до ліквідації Барвінківського плацдарму, плануючи почати наступ на цій ділянці фронту 18 травня.

Розцінюючи дії супротивника як підготовку до оборони, війська Південно-Західного фронту, яким керували маршал Семен Тимошенко, начальник штабу генерал-лейтенант Іван Баграмян і член воєнради Микита Хрущов, в складі 4 армій, 5 танкових корпусів і 13 окремих танкових бригад, загальною чисельністю 765 300 чоловік особового складу, 12 травня 1942 року розпочали наступ двома ударними групами. Їм протистояло 350 тисяч німецьких військ із майже у двічі меншою кількістю літаків і танків у складі двох загальновійськових і однієї танкової армій під загальним командуванням фельдмаршала Федора фон Бока.

Згідно із задумом радянського командування, дії Південно-Західного фронту, що наступав у двох напрямках на Вовчанськ і Барвінківе, з півночі повинні були підтримані військами Брянського фронту, які мали б оточити супротивника в районі Харкова, після чого на півдні разом із силами Південного фронту мав початися проривний наступ. Але попри півторамісячну підготовку до операції, оборонні та інженерні укріплення були створені лише на довжині 11 кілометрів зі 180-кілометрового фронту, бойові порядки дивізій не мали ешелонного і резервного підкріплення. Крім того, дії Південного фронту ніяк не узгоджувався з реальною ситуацією в центрі наступу, де Червоній армії вдалось просунутись на 20-35 кілометрів біля Барвінкового і на 18-25 км біля Вовчанська.

15 травня командування Південно-Західного напрямку повідомило Ставку, що операція розгортається успішно і створені необхідні умови для включення військ Брянського фронту. Однак ці прогнози виявилися передчасними - наступного дня темп наступу був втрачений, другі ешелони армій були введені із запізненням, а 17 травня, діючи згідно плану "Фрідерікус-I", Вермахт силами бронетанкових військ завдав удар з північного, від Балаклеї, і південного, з району Слов'янська, напрямків в тил наступаючим частинам Червоної Армії. Війська 6-ї і 9-ї армії виявилися не готовими до відбиття удару і почали відступати за Сіверський Донець.

Ситуація змусила начальника Генерального штабу маршала Олександра Малиновського наступного дня двічі пропонуватити відвести війська з Барвінковського виступу, однак Тимошенко і Хрущов вважали загрозу оточення перебільшеною, і Сталін дозволу на відступ не дав. При повній перевазі супротивника у повітрі спроба командування Південно-Західного напряму деблокувати оточені частини ударом 38-ї армії великого успіху не мала, але дозволила вивести з оточення 22 тисячі бійців. В результаті до 23 травня значна частина військ ударного угруповання Червоної Армії опинилася оточеною в трикутнику Мерефа - Лозова - Балаклія, а після триденних невдалих спроб вийти з нього, вцілілі радянські війська виявились сконцентрованими біля Барвінкового на площі 15 км ².

"На полі бою всюди, наскільки сягало око, землю покривали трупи людей і коней, і так щільно, що важко було знайти місце для проїзду легкового автомобіля" - З мемуарів командуючого 1-ї танкової армії Вермахту Евальда фон Клейста

Спроби прорвати оточення блокувалися активними діями німецької піхоти за підтримки авіації і 28 травня Тимошенко врешті віддав наказ про припинення Харківської наступальної операції. За час її проведення за радянським даними з радянського боку було втрачено 270 190 чоловік (з них - 170 958 вбитими, пропалими без вісті і полоненими) і 652 танки, з німецького - 90 тисяч чоловік вбитими та пораненими, 540 танків і 200 літаків. За німецькими даними з 10 по 31 травня Червона Армія втратила 240 тисяч полоненими, біля 1250 танків, 542 літаки і 57 626 коней, Вермахт - 29 444 чоловік (з них 5048 убитими і 22127 пораненими), 108 танків і 49 літаків; ще біля 3 тисяч склали втрати румунських підрозділів.

В результаті провалу Харківського наступу, оборона радянських військ на Південному і Південно-Західному фронтах виявилася кардинально ослабленою, і німецькі війська розпочали успішний контрнаступ: 7 липня Вермахт вийшов на підступи Воронежа та Ростова, 23 липня було захоплено Ростов-на-Дону, що відкривало шлях на Кавказ і Волгу в районі Сталінграда, небезпека втрати яких змусила Сталіна 28 липня 1942 року підписати наказ № 227 "Ні кроку назад!", яким у складі Червоної армії почалось формування штрафних батальйонів і загороджувальних загонів.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецько-радянська війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 12 травня 1942 : Друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.description
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.headline
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.subject
Умань, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.body
Битва під Уманню — битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій «Південь» та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії. Результат: Перемога Німеччини.

# data[].attributes.location_name
Рівне, Рівненська область, Україна

# data[].attributes.headline
Рівне, Рівненська область, Україна

# data[].attributes.subject
Рівне, Рівненська область, Україна

# data[].attributes.body
Райхскомісаріат Україна утворено за наказом А. Гітлера 20 серпня 1941 року. Райхскомісаром України в тому ж наказі фюрер призначив гауляйтера і верховного президента Східної Пруссії Е. Коха, а центром райхскомісаріату визначив місто Рівне.

# data[].attributes.location_name
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.headline
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.subject
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

# data[].attributes.body
У 1984 році вперше перед відвідувачами відчинив двері музей історії «Криворіжсталь».

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (до 1991 р. - Криворізький металургійний завод ім. Леніна, до 2005 р. - " Криворіжсталь", у 2005- 2007 рр. - " Міттал Стіл Кривий Ріг") - металургійний комбінат; публічне акціонерне товариство; найбільше підприємство гірничо-металургійного комплексу України (частка на ринку металопродукції - 20 %). Працює у складі міжнародної корпорації АрселорМіттал - найбільшого іноземного інвестора в Україні.

Комбінат знаходиться у місті Кривий Ріг, поблизу житломасива Червона.

Діяльність підприємства охоплює весь виробничий ланцюжок від видобутку залізної руди та виробництва коксу до виготовлення готової металопродукції. "АрселорМіттал Кривий Ріг" спеціалізується на виробництві довгомірного прокату, зокрема, арматури й катанки, сортового прокату, кутиків, смуги та заготовки. Виробничі потужності комбінату, що має повний виробничий цикл, розраховані на щорічний випуск понад 6 млн тонн сталі, більше 5 млн тонн прокату й понад 5,5 млн тонн чавуну.

"АрселорМіттал Кривий Ріг" є найбільшим експортером, 85 % готової продукції експортується.

16 червня 1931 року голова ВСНХ СРСР Григорій Орджонікідзе підписує наказ про будівництво Криворізького металургійного заводу. Згідно з наказом завод необхідно було ввести в роботу вже до кінця 1932 року. Будівництво почалося в 1931 році на базі залізняку Криворізького залізорудного басейну (Кривбасу). Начальником будівництва і першим директором заводу був призначений колишній бойовий комісар, досвідчений керівник і особистий друг Орджонікідзе Яків Ілліч Весник. Після смерті Орджонікідзе розпочалася розправа над родичами та знайомими наркома. 10 листопада 1937 Яків Весник був заарештований і 17 листопада розстріляний; його дружина була відправлена на заслання до Казахстану, а діти - поміщені в дитячий будинок.

Будівництво доменної печі, 1960.

Насамперед необхідно було вибрати місце для майбутнього гіганта металургії. Розглядалися 4 варіанти: у районі сучасного Карачуновського водосховища, на Гданцівці (на базі вже існуючого чавуноливарного заводу), поруч із станцією Кривий Ріг (зараз Кривий Ріг-Західний) і, нарешті, недалеко від станції Червона. Вирішили зупинитися на останньому варіанті.

4 серпня 1934 року була запущена перша доменна піч. Цей день вважається днем народження заводу. Вже за чотири місяці домна дала рекордну кількість чавуну - 337 тонн замість запланованих 220-ти. Першій домні дали ім'я "Комсомолка".

До Другої світової війни було введено 3 доменних печі та бесемерівський цех у складі двох конвертерів. На початку війни частина обладнання заводу була евакуйована у Нижній Тагіл. Під час німецької окупації міста (15 серпня 1941 - 22 лютого 1944) завод був зруйнований. Після війни відновлений, реконструйований та розширений.

Підприємство нагороджене Орденом Леніна та Орденом Трудового Червоного Прапора. З 1956 року завод бурхливо розвивається - щорічно вводяться в експлуатацію нові потужності. 30 грудня 1974 року на підприємстві запущено в експлуатацію найпотужнішу на той час у світі доменну піч № 9 з корисним об'ємом 5 000 м. Разом з нею стала до роботи ТЕЦ № 3.

Приватизація і реприватизація (2004-2006 рр.)

Університет АрселорМіттал

За оцінкою директора Міжнародного інституту приватизації, власності та інвестицій О. Рябченка, ринкова ціна підприємства становить 1,3 млрд доларів. Ще вищу ціну за підприємство називав у 2004 році В. Пинзеник - на його думку, "Криворіжсталь" коштувала 5-6 млрд доларів. Але Фонд держмайна України вирішив, що 4,26 млрд грн (близько 800 млн доларів) - це хороша ціна за підприємство.

Заявки на участь у приватизаційному конкурсі 2004 року подали 6 претендентів, деякі з яких пропонували значно вищу ціну. Але умови конкурсу були складені таким чином, що єдиним покупцем зміг стати лише промислово-фінансовий консорціум "Інвестиційно-металургійний союз" (ІМС; засновники - Рінат Ахметов і Віктор Пінчук).

14 червня 2004 р. ІМС було визнано переможцем конкурсу. Консорціум заплатив за 93,02%-ний пакет акцій 4 млрд 260 млн грн (при стартовій ціні 3 млрд 806 млн грн).

Практично одразу продаж "Криворіжсталі" було оскаржено в судах як проведений з порушенням законодавства, на неконкурентних засадах, за заниженою ціною. Але Господарський суд міста Києва 19 серпня 2004 року та Вищий господарський суд України 22 жовтня 2004 року визнали згадану оборудку законною.

Після зміни влади в країні, 7 лютого 2005 року Генеральна прокуратура України внесла касаційне подання у Верховний Суд України з вимогою скасувати згадані судові рішення, що Верховний Суд і зробив 1 березня 2005 року. 22 квітня 2005 року Господарський суд м. Києв визнав незаконним продаж 93,02%-ного пакету акцій "Криворіжсталі" та постановив повернути їх Фонду держмайна України ( 16 червня "ІНГ Банк Україна", що зберігає акції "Криворіжсталі", перевів їх з рахунку ІМС на рахунок ФДМ).

Стела "Криворіжсталь"

Уряд доручив Фонду держмайна терміново підготувати документи, необхідні для повторної приватизації "Криворіжсталі". ІМС запропонував уряду до закінчення судової тяганини укласти мирову угоду у справі приватизації комбінату. Президент В. Ющенко висловився за можливість мирової, але прем'єр Ю. Тимошенко заявила про "безглуздість" її укладення.

18 червня Кабінет Міністрів України ухвалив рішення про повторний продаж 93,02%-го пакету акцій "Криворіжсталі". Згідно з затвердженими урядом умовами приватизації, початкова ціна продажу пакету склала близько 10 млрд грн (близько 2 млрд доларів). Тобто стартова ціна у порівнянні з 2004 роком зросла майже у два з половиною рази.

Конкурсні гарантії за участь у конкурсі у розмірі 10 % від стартової ціни (1 млрд грн) внесли на рахунок ФДМУ лише три структури: Mittal Steel Germany GmbH, консорціум "Індустріальна група" та ТОВ "Смарт-груп".

18 жовтня у Верховній Раді було зроблено спробу зірвати продаж "Криворіжсталі". Депутати несподівано проголосували за постанову № 8263-1 "Про збереження у власності держави пакету акцій ВАТ "Криворіжсталь", запропоновану членами фракції "Регіони України" В. Зубановим і Г. Самофаловим, а також ухвалили в першому читанні два законопроєкти - про введення мораторію на приватизацію пакета акцій, який належить державі в статутному фонді ВАТ "Криворіжсталь", запропонований Л. Кириченко ("Регіони України") та І. Шаровим (фракція "Вперед, Україно!"), і про включення "Криворіжсталі" в перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (автор - Л. Кириченко, "Регіони України"). За ці рішення голосували фракції "Регіонів України", комуністів, соціалістів, СДПУ(о) та Народної партії України. Проти - "Наша Україна", УНП, ПРП, НРУ, БЮТ, "Єдина Україна".

Проте 24 жовтня 2005 року приватизаційний конкурс відбувся. Його переможцем визнали компанію Mittal Steel Germany GmbH. Вона виявила готовність виплатити за 93%-й пакет акцій "Криворіжсталі" 24 млрд 200 млн грн ( 4,8 млрд доларів США), що у 2,4 раза перевищує стартову ціну і в 6 разів - суму, отриману за підприємство у 2004 році. Це стало прикладом найбільш прозорої приватизації в історії незалежної України.

Інвестиційна програма

Комбінат успішно працював в період 2005-2008 років, до всесвітньої світової фінансової кризи у 2009 році. Але вже у 2010 році обсяги продукції були відновлені до докризового рівня, а компанія розпочинає масштабне оновлення своїх виробничих потужностей.

Ключові інвестиційні проєкти (2006-2022 роки)

Реконструкція коксових батарей № 3 та № 4 (199 млн доларів);

Капітальний ремонт I розряду доменної печі № 8 (127 млн доларів);

Реконструкція кисневого блоку № 2 (45 млн доларів);

Будівництво першої на підприємстві машини безперервного лиття заготовок і печі-ковша (112 млн доларів);

Будівництво нової лінії упаковки прокату на дрібносортовому стані 250-2 (16 млн доларів);

Капітальний ремонт I розряду доменної печі № 6 (117 млн доларів);

Будівництво комплексу з приготування та вдування пиловугільного палива у доменну піч № 9 (60 млн доларів);

Реконструкція коксових батарей № 5 та 6 із впровадженням природоохоронних заходів і автоматизованої системи екологічного моніторингу (157 млн доларів);

Модернізація агломераційного цеху № 2 (понад 180 млн доларів);

Будівництво двох нових машин безперервного лиття заготовок (понад 160 млн доларів);

Реконструкція дрібносортового стану 250-4 (понад 60 млн доларів);

Будівництво нових установок очищення газу за конвертерами № 4, 5, 6 із допалюванням СО і впровадженням автоматизованої системи екологічного моніторингу (65 млн доларів);

З 2008 до 2015 року загалом близько 500 млн доларів було інвестовано для оновлення застарілих дробарок, придбання нового обладнання для рудозбагачувальних фабрик (загалом три секції), закупівлі нових кульових млинів, модернізації гірничої та кар'єрної техніки, відкриття нового горизонту на шахті (1 135 м), реконструкції хвостосховищ.

Будівництво нової фабрики огрудкування (250 млн доларів)

Реконструкція доменної печі № 9 (270 млн доларів)

Реконструкція газоочисток конвертерного цеху (80 млн доларів)

За 17 років роботи в Україні загальні інвестиції компанії АрселорМіттал склали більше 10 млрд доларів (4,8 млрд доларів - сума придбання підприємства під час приватизації + понад 6 млрд доларів - інвестиції у розвиток виробництва).

З 18 лютого 2020 року Генеральним директором "АрселорМіттал Кривий Ріг" є Мауро Лонгобардо.

Російсько-українська війна

На початку 5 грудня 2022 на територію заводу влучили російські ракети, вбили одного й поранили іще трьох співробітників компанії. На місце події була викликана пожежна і медична служба та представників департаменту охорони праці.

6 червня 2023 року пресслужба підприємства повідомила, що через підрив Каховської гідроелектростанції підприємство зупинить виплавку сталі та виробництво прокату аби зменшити споживання води яке використовує обладнання для охолодження.

5 січня 2022 року кошти на рахунках "АрселорМіттал Кривий Ріг" були заблоковані Офісом Генерального прокурора України разом з Шевченківським судом м. Київ. Українські банки отримали вимогу виконати рішення суду від 30 листопада 2021 року щодо накладення арешту на рахунки підприємства.

20 січня 2022 року рахунки, на які раніше було накладено арешт у справі про ухилення від сплати податків, були розблоковані для сплати податків та виплати зарплат.

2021 рік:

видобуток залізної руди - 26,4 млн т;

концентрат - 11 млн т;

чавун - 5,3 млн т;

сталь - 4,9 млн т;

прокат - 4,6 млн т;

2023 року АрселорМіттал Кривий Ріг зайняв 8 місце в рейтингу найкращих роботодавців за оцінкою журналу "ТОП-100. Рейтинги найбільших" видання Delo.ua.

# data[].attributes.attachment_link.title
АрселорМіттал Кривий Ріг - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (до 1991 р. - Криворізький металургійний завод ім. Леніна, до 2005 р. - " Криворіжсталь", у 2005- 2007 рр. - " Міттал Стіл Кривий Ріг") - металургійний комбінат; публічне акціонерне товариство; найбільше підприємство гірничо-металургійного комплексу України (частка на ринку металопродукції - 20 %).

# data[].attributes.location_name
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.headline
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.subject
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.body
«Сталеве серце України»: відоме американське видання The New York Times написало статтю про Запоріжжя під час війни

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ПАТ "Запоріжсталь"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПАТ "Запоріжсталь" - підприємство з повним металургійним циклом, яке займає лідируючі місця по виробництву сталі в Україні, обсягам експорту, постачанням валюти, а також податковим відрахуванням. У 2016 році комбінат збільшив податкові перерахування в бюджет України направивши в державну казну рекордну суму в розмірі 3,2 млрд гривень. Це на 28% (на 704 млн гривень) більше, ніж у 2015 році.

ПАТ "Запоріжсталь" стабільно працює, розвивається і продовжує модернізацію з використанням сучасних прогресивних і відповідаючих усім світовим стандартам природоохоронних технологій. Проектні потужності комбінату дозволяють виробляти близько 6,3 млн тонн агломерату, 4,2 млн тонн чавуну, 4,07 млн ​​тонн сталі, порядку 3,7 млн ​​тонн гарячого прокату, і порядку 1,2 млн тонн холодного прокату.

У 2016 році вироблено 3600,2 тис. тонн чавуну, 3890,7 тис. тонн стали, 3367,9 тис. тонн прокату. Унікальне географічне положення дає ПАТ "Запоріжсталь" логістичні переваги за рахунок близькості до постачальників сировини, водних та залізничних магістралей.

ПАТ "Запоріжсталь" в 2016 році поставив споживачам водним транспортом через Запорізький річковий порт понад 540 тис. тонн металопродукції.

Комбінат системно модернізує виробничі потужності, приділяючи особливу увагу питанням екології. З 2012 року направлено на екологічну модернізацію і реконструкцію комбінату 5,7 мільярда гривень.

Головними проектами екологічної модернізації комбінату є: проект модернізації газоочисних систем аглофабрики, що завершується, масштабна модернізація доменної печі № 4 з установкою системи аспірації ливарного двору і підбункерної естакади, будівництво нової травильної лінії в цеху холодної прокатки № 1, масштабна реконструкція доменної печі № 3.

З 2013 року комбінат "Запоріжсталь" побудував 6 газоочисток. Газоочистки агломашин №1 і №2 працюють в штатному режимі. На даний момент газоочистки агломашин №3-6 працюють в режимі дослідно-промислової експлуатації. З промисловим введенням в експлуатацію газоочисток аглофабрика комбінату досягне міжнародних екологічних стандартів за рівнем очищення викидів пилу і газів. Робота всіх 6 газоочисток аглофабрики вже позитивно впливає на екологічну ситуацію в регіоні. Завдяки екологічної модернізації аглофабрики, загальні викиди комбінату по пилу скоротилися на 42%, в порівнянні з 2012 роком. Модернізація газоочисних установок агломашин № 3-6 дозволила забезпечити очистку повітря від пилу до 50 мг/м3, від сірчистого ангідриду - нижче 400 мг/м3.

Ще один великий проект 2016 року -масштабна реконструкція доменної печі № 3. Агрегат буде оснащений сучасною системою аспірації, яка забезпечить очистку викидів від пилу до 50 мг/м3. Обсяг інвестицій в проект складе близько 1,5 млрд гривень. В рамках проекту введена в дослідно-промислову експлуатацію нова система аспірації ливарного двору доменної печі № 2, оснащена високоефективними рукавними фільтрами з імпульсною регенерацією, потужним тягодутьевим обладнанням і системою пневмотранспорту для повернення уловленого пилу в виробництво. Чисельність колективу ПАТ "Запоріжсталь" становить близько 13 тисяч осіб. У 2016 році комбінат підвищив середню заробітну плату на 17% в порівнянні з 2015 роком, яка в даний момент складає близько 11 тисяч гривень. Також працівником комбінату надається безкоштовна медична страховка і медобслуговування, регулярне санаторне оздоровлення та інші соціальні пільги.

# data[].attributes.attachment_link.title
Підприємство | ПАТ "Запоріжсталь"

# data[].attributes.attachment_link.description
Запоріжсталь сьогодні Історія Розвиток Структура виробництва Інтегрована система менеджменту Кодекс етики групи Метинвест Керівництво Інформація для акціонерів ЗАПОРІЖСТАЛЬ СЬОГОДНІ ПАТ "Запоріжсталь" - підприємство з повним металургійним циклом, яке займає лідируючі місця по виробництву сталі в Україні, обсягам експорту, постачанням валюти, а також податковим відрахуванням.

# data[].attributes.location_name
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.headline
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.subject
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область, Україна

# data[].attributes.body
Під час російсько-української війни, навесні 2022 року, територія «Азовсталі» оборонялася українськими військовими. На завершальній стадії оборони Маріуполя, 20 травня 2022 року, українські військові, виконавши бойове завдання, завершили оборону комбінату. В ході боїв «Азовсталь» було зруйновано.

# data[].attributes.location_name
Новокраматорский машиностроительный завод НКМЗ, вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.headline
Новокраматорский машиностроительный завод НКМЗ, вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.subject
Новокраматорский машиностроительный завод НКМЗ, вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область, Україна

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Новокраматорський машинобудівний завод — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
СТАРОКРАМАТОРСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД, ПАТ, вулиця Конрада Гампера, Краматорськ, Донецкая, Україна

# data[].attributes.headline
СТАРОКРАМАТОРСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД, ПАТ, вулиця Конрада Гампера, Краматорськ, Донецкая, Україна

# data[].attributes.subject
СТАРОКРАМАТОРСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД, ПАТ, вулиця Конрада Гампера, Краматорськ, Донецкая, Україна

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Старокраматорський машинобудівний завод - підприємство важкого машинобудівництва, розташоване у м. Краматорську Донецької області. Містоутворювальне підприємство.

Заснований 1896 німецькою фірмою В. Фіцнер і К. Гампер, виробляв насамперед устаткування для вугільної промисловості. За роки першої п'ятирічки і вдруге по воєнному знищенні, відновлений і розширений. Основна продукція: обладнання для металургійної, вугільної, гірничодобувної та інших галузей промисловості.

У середині 20 сторіччя виготовляв військові вироби - танкетки, легкі танки - керував цим Костянтин Сіркен.

У липні 1896 року підприємець Конрад Гампер викупив у поміщиків Таранових-Білозерових ділянку землі й побудував механічний завод, який розпочав роботу у вересні того ж року. На той час підприємство виготовляло підіймальні крани, обладнання для шахт, металорізальних верстатів.

У 1897 році було збудовано ливарний цех і механічну майстерню (зараз на їх місці чавуноливарний цех).

15 травня 1899 року на базі машинобудівної компанії "В. Фіцнер і К. Гампер" було засноване "Краматорське металургійне товариство" (КМТ).

У травні 1900 року збудовано механозбиральний цех № 1. Також в 1900 році на міжнародній промисловій виставці у Парижі машини, виготовлені КМТ, були нагороджені гран-прі.

1902 року, було відкрито заводську трирічну школу, розпочато виробництво прокатного обладнання. У 1904 році збудовано котельно-ковальський цех (зараз цех металоконструкцій).

10 лютого 1905 з початком революції 1905-1907 років на підприємстві відбувся страйк робітників. Було обрано ради депутатів, організовані загони міліції.

13 - 15, 18 грудня 1905 - страйк робітників. 14 грудня була роззброєна поліція та звільнені ув'язнені місцевої в'язниці. 15 грудня захоплені пошта, телеграф і банк. Виступ робітників був придушений донськими казаками.

1907 року споруджено нову будівлю школи, розпочато виготовлення прокатних станів. У 1908 році після укладення угоди з німецькою фірмою "Демаг " завод зосередився на прокатному, металургійному й шахтному обладнання.

До 1909 на заводі працювало 6 парових, 75 електричних двигунів і 3 динамо-машини загальною потужністю в 7,5 тис. к. с.; річне виробництво - 7 млн карб.

У березні 1909 сталася велика повінь, яка порушила роботу заводу.

У 1910 році на міжнародній промисловій виставці у Парижі машини, виготовлені КМТ, були нагороджені гран-прі вдруге.

З 1911-го розмітником в котельному цеху працював Влас Чубар.

1912-го токарем в інструментальному цеху працював Микола Шверник.

До 1913 на заводі 265 машин загальною потужністю 22,1 тис. к. с., 2 доменних печі; річне виробництво - 12 млн карб. Перелік виробництва: залізні конструкції, крани та підіймальні машини, лебідки, компресори, насоси, парові машини, сталеливарне обладнання, вальцювальні машини, преси. На 1913 рік основний капітал товариства - 7,2 млн карб. Також в 1913 році трирічне училище при заводі стало чотирирічним.

До початку війни середній місячний заробіток працівника становив 39 карбованців.

1914 року іноземці були вилучені з числа акціонерів. В роки Першої світової війни завод виготовляв також і артилерійські стволи, лафети, санітарні двоколки, артилерійські набої. Через нестачу робочих рук по причині мобілізації, з 1914 на завод, як робітників почали приймати жінок.

1915 року збудовано снарядний цех, в якому працювала половина усіх працівників. Здійснювався також ремонт паровозів.

через мобілізацію, нестачу робітників заповнили китайці.

зведення будівлі головної контори (директорат).

У перші роки війни середній місячний заробіток працівника становив 36 карбованців.

1916 року побудовано металевий міст через річку Казенний Торець.

Цехи заводу поповнилися новими видами верстатів.

Придбано право на 36 років видобутку кам'яного вугілля у Черкаській волості.

Власники заводу отримали понад 5 млн карб. чистого прибутку.

2 березня 1917 року - робітники зупинили завод і влаштували мітинг з приводу Лютневої революції.

18 червня 1917-го, відбувся страйк.

1917 року, через скруту з коштами для розрахунків з робітниками і інженерно-технічними працівниками, дирекція випустила тимчасові грошові знаки номінальною вартістю 1, 3, 5, 10, 25 і 100 карбованців. Папір бонів КМТ мав захист - водяні знаки, але до обігу вони так і не надійшли.

У 1919-1920 роках за вказівкою Реввійськради підприємством було побудовано більше сотні бронепотягів.

17 листопада 1920 року постановою Президії РНК УСРР завод було націоналізовано й він отримав назву Краматорського державного машинобудівного і металургійного (КГММЗ або КГМЗ).

17 грудня 1920 року виробництво зупинене через фінансову та сировинну кризи.

1 червня 1922 року постановою Президії РНК УСРР завод передано у відання Управління гірської кам'яновугільної промисловості ( Донвугілля).

Від 1922 року снарядний цех перетворено в підсобний, а при підприємстві створена школа ФЗУ.

Від 1 січня 1923 року ковальсько-котельний цех розподілений на два цехи.

1 жовтня 1925 - завод виведений з підпорядкування Донвугілля і перетворений на трест КГММЗ.

1 травня 1927 - створено відділ інформації та раціоналізації.

29 червня 1927 - почала виходити газета "Краматорська домна" (19 вересня 1930 року перетворили на міську газету "Краматорська правда").

1928 - вперше в колишньому СРСР побудовані металургійні розливні крани вантажністю 175-200 т.

1929 - внаслідок будівництва нового заводу важкого машинобудування КГММЗ увійшов до складу комбінату "Краммашбуд".

1930 - зведені споруди проєктно-конструкторського відділу (з 16 серпня 1946-го, центральна лабораторія і відділ головного металурга) та головного магазину.

6 листопада 1930 - відкрито заводський палац культури ім. Леніна (архітектор А. І. Дмитрієв). Зруйнований під час війни, а нову будівлю зведено 1944-го року.

8 квітня 1931 - вийшов перший номер корпоративного часопису українською мовою "Червоний машинобудівник". З 53-го номера, часопис називався рос. "За металл и машины", з лютого 1933...1935р. - "Краматорський машинобудівник", з 1935 року - рос. "Машиностроитель". Не видавалася з вересня 1941 до 1 жовтня 1952.

Від 1931 року замість клепання почали застосовувати електрозварювання.

виготовлена 120-тонна станина для першого радянського блюмінга.

1 червня 1934 - розпорядженням Наркомтяжмашу підприємство було розділене на два заводи: Старокраматорський машинобудівний і Краматорський металургійний.

19 серпня 1935 - завод названо ім'ям Серго Орджонікідзе.

1935 - створена заводська марка: молот посередині п'ятикутної зірки, навколо зірки - півшестерня. Визначено напрямок заводу - ковальсько-пресове і прокатне обладнання, підіймальні крани.

Червень 1937 - відкрито піонерський табір у Святогірську.

1939 - споруджено будинок відділу головного енергетика.

1940 - засновано механоскладальний цех № 3.

26 червня 1940 - указом Верховної Ради СРСР введений 7-денний робочий тиждень і 8-годинний робочий день.

травень 1941 - здано в експлуатацію механоскладальний цех № 4.

Липень-жовтень 1941 - в 4-му цеху виробляють авіабомби, у 2-му (нині інструментальному) - снаряди, в РМЦ - автомати, в 1-м і 3-м - корабельні артилерійські системи.

8 жовтня 1941 - вийшла вказівка Наркомтяжмашу щодо евакуації на Іркутський завод важкого машинобудування ім. В. В. Куйбишева. Евакуація тривала 12-20 жовтня. Працювати на новому місці завод почав наприкінці грудня.

Під час німецької окупації завод належав Круппу.

7 вересня 1943 - почалося відновлення СКМЗ.

1943 - підсобний цех перетворено на інструментальний.

1945 - побудовані Петровські прохідні

13 листопада 1945 - створено відділ технічної інформації.

16 серпня 1946 - утворений відділ головного металурга.

26 серпня 1946 - на площі 4-го цеху організовано спеццех № 5 для артилерійських установок для флоту.

9 листопада 1946 - в 50-річний ювілей, за своє відновлення після війни та освоєння виробництва і випуск металургійного обладнання, завод нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора.

Листопад 1946 - відкрито пам'ятник С. Орджонікідзе (архітектор А. І. Менделевич і скульптор А. А. Тиц).

1946 - на заводі відкриті бюсти комуністичних діячів Леніна (Ульянова) і Сталіна (Джугашвілі) - нині не існує.

1949 - розпочато експорт машин.

Грудень 1949 - споруджено нову будівлю модельного цеху.

У 1952 році виготовлений перший штампувальний 10-тонний пароповітряний молот.

1953 - в 10-му цеху почали випускати візки для ракет.

травень 1955 - відкритий піонерський табір в Святогірську.

1956 - побудована фабрика-кухня.

18 квітня 1956 - об'єднані ковальський і термічний цехи.

1953 - 6 березня 1960 - будівництво електростальцеха.

1961 - закінчено будівництво інженерного корпусу.

1962 - заводська спортивна команда стала називатися "Прапор".

1963 - побудовано цех валків.

24 жовтня 1967 - в честь перемоги в соціалістичному змаганні завод нагороджений пам'ятним червоним прапором.

4 листопада 1967 - відкрито меморіал загиблим у війні заводчанам.

22 вересня 1971 - за освоєння нового високопродуктивного прокатного обладнання, завод нагороджений Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР.

19 березня 1973 - запущений редукторний цех.

1973 - почав роботу інформаційно-обчислювальний центр.

14 вересня 1976 - СКМЗ став головним підприємством ВО АППО, куди також увійшли НДПКТІ і Міллеровський машинобудівний завод ім. Гаврилова.

1978 - здано в експлуатацію цех з випуску замків.

1981 - запущено цех валків холодного вальцювання.

1982 - зведено 9-поверхову адміністративну споруду.

30 грудня 1982 - в будівлі главконтори відкрито заводський музей.

1983 - споруджено будинок для відділу автоматизованих систем керування виробництвом (ОАСУП).

20 липня 1990 - запущено цех металовиробів ( біметалевих пластин).

1990 - розпочато виробництво товарів народного споживання (меблі, посуд тощо).

1991 - відкритий цех № 10 з виробництва труб.

1992 - відкрито цех № 11 з випуску будівельних виробів, зведено споруду енергоцеху.

1993 - в механічному цеху був налагоджений випуск газових колонок.

Вересень 1993 - розпочато виробництво шлакоблоку.

3 січня 1994 - медико-санітарний цех перетворено на поліклініку.

Лютий - 29 травня 1995 - приватизація підприємства. Майно оцінено в 1 трильйон 53 мільярди карбованців.

1999 - розпочато виробництво колійних машин.

2000 - Палац культури СКМЗ переданий місту.

2006 - розпочато випуск коксового устаткування, відкрито новий цех великих металоконструкцій.

23 січня, 2 лютого 2009 - страйк робітників з вимогою виплати боргів із заробітної плати та поліпшення умов праці.

2011 - підприємство на підставі протоколу Загальних Зборів акціонерів, перейменовано на Публічне акціонерне товариство "Старокраматорський машинобудівний завод". Вперше виготовлено вагоноперекидач ВРС-93-110 для ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", виготовлено електровоз 2 ЕКУ 1-М для польської коксохімічної промисловості.

2012 - ПАТ "СКМЗ" підтвердив міжнародний сертифікат якості за підсумками проведення Сертифікації відповідно до процедури аудиту та сертифікації TIC (сертифікат TIC 15 100 96439 (TÜV Thüringen e.V.) на відповідність системи менеджменту вимогам стандарту ISO090).

2013 - задля модернізації виробництва, завод придбав у одного з австрійських підприємств горизонтально-розточувальний верстат Škoda 160 (останнє покоління - з ЧПК), який встановлено у механозбиральному цеху №2. Цього-ж року, завод отримав Сертифікат УкрСЕПРО на відповідність вимогам ДСТУ ISO 9001:2009.

2019 рік - у травні завод показав танкову гармату КБА-3 власного виробництва під час "Ліги оборонних підприємств України", що проходила у Києві. Також завод оголосив про готовність виробляти всю лінійку артилерійських стволів від 122 до 155 мм, як гладкоствольних, так і нарізних.

В ході представлення на виставці ТОВ "Термо Проджектс Україна" продукції підприємств "Ліги оборонних підприємств України", був показаний новий 120 мм міномет "Бучарда". Розробник та виробник ПАТ "Старокраматорський машинобудівний завод" який раніше брав участь у виробництві мінометів М120-15 "Молот" та постачав заводу "Маяк" близько 50% його складників.

2019 року, завод опанував виробництво стволів калібру 152-мм для самохідних артилерійських установок 2С3 "Акація".

2020 року завод налагодив виготовлення 122-мм стволів для буксированих гармат Д-30 та САУ 2С1 "Гвоздика"

2022 - 21 липня в ніч, територію заводу було обстріляно ракетами російською армією.

2008 рік - 2292

2009 рік - 1395

2010 рік - 1276

Чистий прибуток за 2010 рік - 15,526 млн грн.

# data[].attributes.attachment_link.title
Старокраматорський машинобудівний завод - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Старокраматорський машинобудівний завод - підприємство важкого машинобудівництва, розташоване у м. Краматорську Донецької області. Містоутворювальне підприємство. Заснований 1896 німецькою фірмою В. Фіцнер і К. Гампер, виробляв насамперед устаткування для вугільної промисловості. За роки першої п'ятирічки і вдруге по воєнному знищенні, відновлений і розширений. Основна продукція: обладнання для металургійної, вугільної, гірничодобувної та інших галузей промисловості.

# data[].attributes.location_name
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.headline
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.subject
Харківський тракторний завод, проспект Героїв Харкова, Харків, Харківська область, Україна

# data[].attributes.body
Будівництво ХТЗ обійшлося радянській державі у 140 млн карбованців, що за сьогоднішнім курсом складає понад 2 млн доларів США.
ХТЗ був розрахований на випуск 140 тракторів на добу або 50 тисяч машин щороку. У квітні 1935 року з конвеєра заводу зійшов 100-тисячний трактор, у січні 1967 року мільйонний, а в грудні 1973 – півторамільйонний.
Крім ХТЗ, компанія Альберта Кана спроектувала і збудувала в СРСР ще 520 заводів, що складало третину всіх заводів, збудованих за роки першої п’ятирічки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Легендарні українські заводи сільгосптехніки. Історія ХТЗ - Біржа сільгосптехніки Traktorist.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Харківський тракторний завод виготовляє універсальні машини для оранки, сівби і міжрядної культивації просапних. Купити трактор ХТЗ просто дивлячись на технічні характеристики Т-150. Ціна трактора ХТЗ менша, ніж в закордонних аналогів тракторів потужністю 150-170 к.с.

# data[].attributes.location_name
Дніпровська ГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.headline
Дніпровська ГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.subject
Дніпровська ГЕС, Запоріжжя, Запорізька область, Україна

# data[].attributes.body
На початку своєї роботи ДніпроГЕС більше була відома під назвою Дніпрельстан, як скорочення від «Дніпровська електростанція».
У квітні 2016 року декомунізація дісталася і цієї електростанції, і з греблі зник напис «ДнепроГЭС имени В. И. Ленина».
Будівникам Дніпровської ГЕС присвячені роман «Гарячі почуття» (1947) та драма «Дніпрові зорі» (1953) Якова Баша, роман «Нові береги» та збірка «Дніпрові саги. Новели Дніпрельстану» (1931) Гордія Коцюби. Також оборона ДніпроГЕС 1941 року згадується у романі «Людина і зброя» Олеся Гончара.