# data[].attributes.headline
Дисидентський рух - це від лат. dissidens — незгідний) — громадяни СРСР, які у 1960-х — на початку 1980-х років відкрито піддавали сумніву й критикували офіційну комуністичну ідеологію та політику.

# data[].attributes.subject
Дисидентський рух - це від лат. dissidens — незгідний) — громадяни СРСР, які у 1960-х — на початку 1980-х років відкрито піддавали сумніву й критикували офіційну комуністичну ідеологію та політику.

# data[].attributes.body
Під час практичного завдання ми маємо розкрити передумови дисидентського руху, течії а також діяльність дисидентів і методи боротьби з ними з боку радянської влади

Свої роботи ви будете розміщати на цій інтерактивній дошці, у відповідних комірках

# data[].attributes.headline
Саченко Софія 

# data[].attributes.subject
Саченко Софія 

# data[].attributes.headline
Саченко Софія 

# data[].attributes.subject
Саченко Софія 

# data[].attributes.headline
Саченко Софія 

# data[].attributes.subject
Саченко Софія 

# data[].attributes.headline
Гандзюк Ольга 

# data[].attributes.subject
Гандзюк Ольга 

# data[].attributes.body
Передумови дисидентського руху: Після сталінських репресій і короткої "відлиги" Хрущова в СРСР залишалися серйозні обмеження прав людини, свободи слова та національної ідентичності. Це, разом із впливом міжнародних угод про права людини, призвело до появи руху проти політичного та культурного тиску.

Течії дисидентського руху:
Правозахисна: Захист прав людини та свободи слова (Андрій Сахаров, Юрій Орлов).
Націоналістична: Підтримка культурної ідентичності та прав національних меншин, особливо в Україні (Левко Лук'яненко, В'ячеслав Чорновіл).
Релігійна: Захист прав віруючих на свободу релігії.
Культурна: Протест проти цензури й підтримка свободи творчості.
Діяльність дисидентів: Самвидав (нелегальні видання), відкриті листи владі, мітинги, гельсінські групи для моніторингу прав людини.

Методи боротьби радянської влади: Арешти, психіатричні лікарні для примусових лікувань, заборона на роботу за професією, висилка за кордон, дискредитація через пропаганду. Влада намагалася подавити рух, але дисиденти підготували ґрунт для демократичних змін.

Дисидентський рух значною мірою вплинув на формування суспільної свідомості в СРСР і став частиною підґрунтя для рухів за незалежність і демократизацію, які активізувалися наприкінці 1980-х років.

# data[].attributes.headline
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.subject
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.body
Передумови дисидентського руху в Україні та інших країнах Східного блоку включають декілька ключових факторів:

1. Політичний тоталітаризм: Радянська влада жорстко контролювала всі сфери життя, включаючи політику, культуру та ідеологію. Відсутність свободи слова, жорстка цензура та репресії проти незгодних створили умови для формування руху, який прагнув боротьби за права і свободи людини.

2. Порушення прав людини: Радянський Союз, хоча і підписав міжнародні документи щодо прав людини, часто порушував права своїх громадян. Люди зазнавали утисків за політичні погляди, релігійні переконання або етнічне походження. Це породило потребу в захисті базових прав.

3. Національний гніт: В Україні, як і в інших республіках, існувала політика русифікації, яка пригнічувала національні культури, мову та самосвідомість. Багато українців протестували проти цієї асиміляційної політики, прагнучи зберегти свою національну ідентичність.

4. Вплив західної культури та ідеології: Попри “залізну завісу”, деякі елементи західної культури та інформації проникали в СРСР. Люди, які дізнавалися про західні демократичні цінності та права людини, починали усвідомлювати альтернативи до радянської системи.

5. Хрущовська “відлига”: Після смерті Сталіна відбулася певна лібералізація — частина політичних в’язнів була звільнена, а суспільство відчуло послаблення репресій. Це дало надію на можливість реформ, але подальше розчарування стимулювало бажання боротися за зміни.

6. Релігійні утиски: Віра і релігійні обряди перебували під жорстким контролем держави, церкви були закриті, а віруючі переслідувані. Це створювало умови для формування підпільного релігійного руху, який пізніше став частиною дисидентського руху.

7. Ріст інтелігенції: В освічених колах суспільства — серед митців, науковців та інших інтелектуалів — виникло прагнення до свободи творчості та висловлювань. Саме інтелігенція стала однією з основних рушійних сил дисидентства.

Дисидентський рух об’єднував різні групи, від правозахисників до націоналістів і релігійних активістів, але всі вони прагнули змін у суспільстві, свободи та захисту людської гідності.

# data[].attributes.headline
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.subject
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.body
Дисидентський рух в Україні складався з кількох основних течій:

1. Правозахисна – Виступала за дотримання прав людини та громадянських свобод. Правозахисники документували порушення прав і зверталися до міжнародних організацій. Представники: Петро Григоренко, Василь Стус.

2. Національно-визвольна – Боролася за незалежність України, відродження національної культури та мови, протидіючи русифікації. Представники: В’ячеслав Чорновіл, Іван Дзюба.

3. Релігійна – Захищала свободу віросповідання, виступала проти переслідування віруючих. Представники: Йосип Тереля, священник Василь Романюк.

4. Культурницька – Зберігала та розвивала українську культуру, мову, традиції, протестуючи проти русифікації. Представники: Алла Горська, Ліна Костенко.

5. Екологічна – Протидіяла шкоді довкіллю від радянської промисловості, інформувала про екологічні загрози.

Усі ці течії об’єднувала боротьба за свободу, права людини та збереження української ідентичності.

# data[].attributes.headline
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.subject
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.body
Діяльність дисидентів в Україні зосереджувалася на таких основних напрямках:

1. Самвидав – Поширення підпільної літератури, яка висвітлювала правдиву інформацію про радянський режим та порушення прав людини.

2. Петиції та звернення – Написання листів до влади й міжнародних організацій із вимогами дотримання прав людини та звільнення політичних в’язнів.

3. Протести – Організація мітингів та акцій для привернення уваги до проблем тоталітаризму, русифікації та утисків віруючих.

4. Захист прав меншин – Підтримка прав українців, релігійних та національних меншин, а також боротьба за свободу віросповідання.

5. Інформування світу – Передача інформації за кордон про порушення прав у СРСР для міжнародного тиску на владу.

Дисиденти боролися мирними методами за права людини, свободу слова та національну ідентичність.

# data[].attributes.headline
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.subject
Шлапак Євгенія

# data[].attributes.body
Радянська влада застосовувала різні методи боротьби з дисидентами, щоб придушити їхню діяльність і запобігти поширенню протестних настроїв:

1. Репресії та арешти – Дисидентів часто заарештовували, звинувачуючи у “антирадянській діяльності”, “поширенні наклепів” або “націоналізмі”. Вони могли отримати тривалі терміни ув’язнення або бути відправлені до таборів.

2. Примусове психіатричне лікування – Деяких дисидентів, особливо тих, хто відкрито критикував владу, визнали психічно хворими та поміщали в психіатричні лікарні, де проводили “лікування”, що було формою тортур.

3. Цензура і заборона літератури – Уся діяльність дисидентів підлягала жорсткій цензурі. Влада конфісковувала та знищувала підпільну літературу, забороняла публікації та перекривала доступ до інформації.

4. Залякування та погрози – Дисидентів і їхніх родичів часто залякували, звільняли з роботи, позбавляли житла або можливостей для навчання, щоб зламати їхній опір.

5. Слідкування та агентурна мережа – КДБ стежив за дисидентами, впроваджував агентів у їхні кола, записував їхні розмови та збори, щоб тримати рух під контролем і запобігати координації діяльності.

Ці методи мали на меті не тільки ізолювати дисидентів, а й зламати їхню волю до опору та залякати потенційних прихильників.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каріна

# data[].attributes.subject
Поліщук Каріна

# data[].attributes.body
Передумови дисидентського руху в Україні виникли через поєднання політичних репресій, русифікації, обмежень вільнодумства та культурних традицій, а також через появу покоління інтелігентів, які виступали за права людини, національну самобутність і проти радянського тоталітаризму. Цей рух став важливою частиною історії боротьби за свободу і демократію в Україні.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каріна

# data[].attributes.subject
Поліщук Каріна

# data[].attributes.body
Дисидентський рух в Україні був різноманітним і включав кілька течій, кожна з яких мала свої специфічні цілі та методи боротьби. Основними напрямками були: боротьба за культурну свободу, права людини, національну самобутність, релігійні права та демократичні зміни в СРСР. Цей рух став важливою частиною боротьби за незалежність та гідність українського народу в умовах радянського тоталітаризму.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каріна

# data[].attributes.subject
Поліщук Каріна

# data[].attributes.body
Діяльність дисидентів в Україні, як і в інших країнах Східного блоку, була важливою складовою боротьби за права людини та політичні свободи в умовах тоталітарних режимів. В Україні це явище набуло особливого значення в період з 1950-х до 1980-х років, коли радянська влада активно придушувала будь-які форми інакомислення. Дисиденти стали символом боротьби за демократію, права людини та національну гідність.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каріна

# data[].attributes.subject
Поліщук Каріна

# data[].attributes.body
Методи боротьби дисидентського руху в Україні в період існування Радянського Союзу були різноманітними і часто неортодоксальними, оскільки вони відбувалися в умовах тоталітарного режиму, який використовував репресії, цензуру та силові методи для придушення інакомислення. Дисиденти шукали способи вираження протесту і спротиву, хоча більшість з цих методів були нелегальними та часто супроводжувалися серйозними наслідками для учасників руху.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каміла

# data[].attributes.subject
Поліщук Каміла

# data[].attributes.body
Дисидентський рух у СРСР мав кілька основних передумов:

1. Політичні та економічні проблеми: Авторитарний режим, низька ефективність планової економіки, дефіцит товарів і послуг викликали незадоволення серед населення.

2. Соціальна несправедливість та репресії: Страх перед політичними репресіями, цензура, відсутність громадянських прав і свободи вираження поглядів стимулювали протест серед інтелігенції.

3. Культурна та ідеологічна ситуація: Виникнення національних і культурних рухів, інтерес до західних цінностей, зростання антикремлівських настроїв серед літературної та наукової еліти.

4. Міжнародні впливи: Холодна війна, конкуренція з Заходом, ідеї прав людини та демократії сприяли формуванню альтернативних поглядів у радянському суспільстві.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каміла

# data[].attributes.subject
Поліщук Каміла

# data[].attributes.body
Основні течії дисидентського руху в СРСР:

1. Літературна та культурна опозиція – протест проти цензури та репресій, захист творчої свободи (Олександр Солженіцин, Борис Пастернак).

2. Політичні дисиденти – боротьба за права людини, демократичні зміни, свободу слова (Андрій Сахаров, Юрій Орлов).

3. Національні дисиденти – захист національних мов і культур, боротьба за національну гідність (Василь Стус, Іван Дзюба).

4. Релігійні дисиденти – боротьба за свободу віросповідання в атеїстичному суспільстві.

5. Молодіжні та контркультурні рухи – протест проти радянського культурного тиску через музику, мистецтво та неформальні зібрання.

6. Екологічна опозиція – боротьба за збереження навколишнього середовища та проти радянської індустріалізації.

7. Міжнародні дисиденти – підтримка правозахисних кампаній, звернення до міжнародних організацій.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каміла

# data[].attributes.subject
Поліщук Каміла

# data[].attributes.body
Діяльність дисидентів в СРСР включала:

1. Публічні виступи та заяви – протести, відкриті листи, вимоги прав людини та політичних реформ.

2. Самвидав – поширення нелегальної літератури, яка критикувала режим (наприклад, твори Солженіцина).

3. Міжнародна діяльність – звернення до міжнародних організацій та підтримка правозахисних кампаній.

4. Політична боротьба – захист прав у судах, підтримка політв'язнів.

5. Незаконні організації – створення таємних груп, організація протестів.

6. Мистецький протест – використання мистецтва як інструменту опору.

7. Екологічна активність – боротьба проти екологічних катастроф, наприклад, після Чорнобиля.

# data[].attributes.headline
Поліщук Каміла

# data[].attributes.subject
Поліщук Каміла

# data[].attributes.body
Радянська влада використовувала різноманітні методи боротьби з дисидентами:

1. Репресії та арешти – арешти, ув'язнення, примусова психіатрична госпіталізація.

2. Цензура та контроль за інформацією – блокування самвидаву, контроль за ЗМІ.

3. Пропаганда та дискредитація – зображення дисидентів як зрадників, антирадянська пропаганда.

4. Психологічний тиск – катування, погрози родині, залякування.

5. Експатріація – вислання за кордон.

6. Ізоляція – заборона на роботу та навчання.

7. Попереджувальні бесіди – тиск з боку КДБ для припинення опозиційної діяльності.

# data[].attributes.headline
Передумови дисидентського руху

# data[].attributes.subject
Передумови дисидентського руху

# data[].attributes.body
Передумови дисидентського руху в Україні можна пояснити через ряд політичних, економічних і соціальних чинників, які сприяли його виникненню:

1. Політичні репресії радянського режиму: Радянська влада жорстоко придушувала будь-які прояви інакомислення, не дозволяючи висловлювати критику щодо існуючої системи. Тотальний контроль, репресії, арешти та переслідування інакодумців сприяли зростанню протестних настроїв.

2. Національне питання та русифікація: Політика русифікації та придушення української культури, мови та національної ідентичності посилювала незадоволення серед українського населення. Багато інтелігенції і звичайних громадян відчували загрозу знищення української культури, що змушувало їх активно захищати свої права та ідентичність.

3. Порушення прав людини: Утиски свободи слова, обмеження релігійних свобод, придушення свободи зібрань і загальне нехтування правами людини створили сприятливий ґрунт для дисидентського руху, учасники якого боролися за базові права та свободи.

4. Вплив західного світу та інформація з-за кордону: Хоча радянська влада намагалася обмежити доступ до інформації, ідеї з Заходу все ж проникали в СРСР, поширюючи ідеї прав людини, демократії та свободи. Це надихало дисидентів на протест та опір.

5. Економічні труднощі: Проблеми економічного розвитку, дефіцит товарів, низький рівень життя також сприяли критичному ставленню до радянської влади, а разом із іншими факторами стимулювали невдоволення системою.

Ці передумови сприяли формуванню дисидентського руху в Україні, який набрав обертів у 1960-70-х роках, коли значна частина української інтелігенції, молоді та інших активістів почали відкрито критикувати режим і відстоювати свої права.

# data[].attributes.headline
Як радянська влада боролася з дисидентським рухом 

# data[].attributes.subject
Як радянська влада боролася з дисидентським рухом 

# data[].attributes.body
Радянська влада боролася з дисидентським рухом такими методами:

1. Репресії та ув’язнення – дисидентів арештовували, відправляли до таборів і на заслання за сфабрикованими звинуваченнями.

2. Каральна психіатрія – активістів примусово поміщали в психіатричні лікарні для “лікування” та ізоляції.

3. Стеження та контроль – КДБ постійно стежив за дисидентами, прослуховував їхні розмови, перехоплював листи.

4. Пропаганда та дискредитація – через ЗМІ їх зображали як ворогів народу, зрадників або психічно хворих.

5. Позбавлення роботи та освіти – звільняли з роботи, відраховували з навчальних закладів, створювали економічні труднощі.

6. Обмеження пересування – забороняли виїзд за кордон і з місця проживання.

7. Тиск на родичів – переслідували близьких, щоб зламати волю активістів.

8. Заборона самвидаву – конфісковували та знищували нелегальну літературу, що поширювали дисиденти.

Ці заходи мали на меті придушити будь-яку опозиційну діяльність і зламати моральний дух руху.

# data[].attributes.headline
Течії дисидентського руху 

# data[].attributes.subject
Течії дисидентського руху 

# data[].attributes.body
Дисидентський рух в Україні складався з кількох основних течій:

1. Національно-визвольна – боролись за права українців, захист культури, мови, проти русифікації (В’ячеслав Чорновіл, Левко Лук’яненко).

2. Правозахисна – виступали за дотримання прав людини, критикували репресії (В’ячеслав Чорновіл, Микола Руденко).

3. Релігійна – захищали свободу віросповідання, підтримували релігійні спільноти (Йосип Тереля).

4. Культурницька – пропагували українську культуру, організовували культурні події (Ліна Костенко, Клуб творчої молоді).

Діяльність включала самвидав — нелегальну літературу, яку друкували і поширювали самі дисиденти (наприклад, «Український вісник», де висвітлювали репресії і порушення прав), та тамвидав — друк української дисидентської літератури за кордоном, що привертало увагу світової спільноти до ситуації в Україні.

Ці течії і видання допомагали зберігати національну ідентичність і захищати права людини в умовах радянського контролю

# data[].attributes.headline
Мета дисидентського руху

# data[].attributes.subject
Мета дисидентського руху

# data[].attributes.body
Метою дисидентського руху в Україні було досягнення політичних, національних і соціальних змін. Дисиденти прагнули забезпечити дотримання прав людини, захистити свободу слова, зібрань та релігійної свободи, які обмежувались радянським режимом. Вони виступали за збереження української мови, культури та історичної пам’яті, протидіючи політиці русифікації.

Також дисидентський рух намагався привернути увагу міжнародної спільноти до репресій і порушень прав українців у СРСР, борючись за більшу відкритість, демократизацію суспільства і право українців на самовизначення. Вони закладали основи для майбутнього національного відродження та незалежності України.

# data[].attributes.headline
Саламатова Уляна 

# data[].attributes.subject
Саламатова Уляна 

# data[].attributes.body
Дисидентські (опозиційні) рухи 1960–1980-х років в Україні — рухи, учасники якого виступали за демократизацію суспільства, дотримання прав і свобод людини, в Україні (УРСР) — за вільний розвиток української мови та культури, реалізацію прав українського народу на власну державність, складова дисидентських рухів 1960—1980-х в СРСР. До нього належали Ліна Костенко, Василь Симоненко, Іван Драч, Іван Світличний, Євген Сверстюк, Микола Вінграновський, Алла Горська та Іван Дзюба. Пізніше до них приєдналися Василь Стус, Михайло Осадчий, Ігор та Ірина Калинці, Іван Гель та брати Горині.

Олександр Мотиль доводить, що до зародження дисидентства в Україні, як і в Радянському Союзі взагалі, спричинився насамперед політичний курс радянського керівництва, особливо хрущовська «відлига» й намагання Брежнєва покласти їй край. Характерними для українського дисидентського руху є поєднання масових акцій протесту (демонстрації, мітинги) з акціями, спрямованими на дезорганізацію владних структур (страйки, повстання) орієнтація на насильницьку боротьбу (підготовка терористичних актів, замахів на урядовців), перехід на нелегальне становище.

# data[].attributes.headline
Передумови дисидентського руху:

# data[].attributes.subject
Передумови дисидентського руху:

# data[].attributes.body
1. Політичні: Тоталітаризм СРСР, відсутність свобод, масові репресії, придушення національного спротиву (ОУН-УПА).

2. Культурні: Русифікація, утиски української мови й культури.

3. Соціальні: Невдоволення населення радянською системою, бажання змін.

Течії:

1. Правозахисна: Захист прав людини (УГГ, Хартія-77).

2. Релігійна: Відстоювання свободи віросповідання (греко-католики, протестанти).

3. Національна: Відродження української мови, культури, боротьба за незалежність.

Діяльність:

• Самвидав (публікація забороненої літератури).

• Протести, звернення до міжнародних організацій.

• Організація підпільних груп та акцій.

Рух заклав основи майбутньої незалежності України.

# data[].attributes.headline
Саламатова Уляна 

# data[].attributes.subject
Саламатова Уляна 

# data[].attributes.body
Причини виникнення руху

В Україні дисидентський рух виник як протест проти бездержавності, утисків національно-культурного життя, посилення русифікації.

Політика десталінізації, поразка УПА, панування комуністичної партійної монополії в усіх сферах життя, цензура, судове свавілля, порушення прав людини, постійні утиски і репресії проти інтелігенції посилювали невдоволення владою.

Підштовхували до опозиційних рухів і антикомуністичні виступи у Східній Європі (Польща, Угорщина).

Течії дисидентського руху

Дисидентський рух мав 4 напрями, але поділ цей досить умовний: самостійницький, національно-культурницький, правозахисний, релігійний. Самостійницький напрям був найрадикальнішим і найполітизованішим, тому найбільш переслідуваним. Його представники: правник Л. Лук’яненко, історик В. Мороз, журналіст В. Чорновіл, вчителька О. Мешко, мистецтвознавець В. Горинь, психолог М. Горинь, поет В. Стус та ін. виступали за незалежність України, яку планували здобути мирним, ненасильницьким шляхом. Представників національно-культурницького напряму називають шістдесятниками. Критики І. Дзюба та І. Світличний, літературознавець М. Коцюбинська, мовознавець З. Франко та ін. виступали за духовне і культурне відродження, зокрема національної самобутності, історії, традицій, мови; протестували проти русифікаторської політики, нищення пам’яток історії та культури, незаконних арештів, утисків національної інтелігенції.