# data[].attributes.attachment_caption
A dalt a l'esquerra podem veure una foto actual (2024) de la Casa Batlló, a la seva dreta una foto en blanc i negre (1906) just acabada l'obra de restauració portada a terme  per Antoni Gaudí de la Casa Batlló. A baix a l'esquerra (1877) podem veure l'edifici original de la Casa Batlló, abans de la reforma encomanada per la família Batlló a Antoni Gaudí. I a baix a la dreta veiem la foto del grup a l'actual Casa Batlló (2024).

# data[].attributes.body
QUÈ ÉS?

La Casa Batlló és una obra mestra de l'arquitectura modernista catalana, creada pel genial arquitecte Antoni Gaudí. Situada al passeig de Gràcia, número 43. Aquesta emblemàtica residència és un testimoni de la genialitat i la creativitat de Gaudí, i és considerada una de les joies arquitectòniques de Barcelona. La Casa Batlló forma part d'un conjunt d'edificis modernistes conegut com l'Illa de la Discòrdia, al costat d'altres obres notables com la Casa Amatller de Josep Puig i Cadafalch, la Casa Lleó Morera de Lluís Domènech i Montaner, la Casa Mulleras d'Enric Sagnier i la Casa Josefina Bonet de Marcel·lí Coquillat.

Des de la seva reforma duta a terme per Antoni Gaudí a principis del segle XX (1904-1906) fins als nostres dies. La Casa Batlló ha experimentat diversos canvis de propietat i ha estat sota diferents usos. Des de la dècada dels 90, l'edifici ha estat propietat de la família Bernat, que ha dedicat esforços significatius a la seva restauració i conservació, mantenint la seva autenticitat i esplendor.

Reconeguda com a Patrimoni Mundial de la UNESCO des de 2005, la Casa Batlló no només és un monument arquitectònic, sinó també un símbol de l'art, la cultura i la història de Barcelona. Amb la seva fascinant estructura, detalls intricats i simbolisme, és un lloc imprescindible per als amants de l'arquitectura i del modernisme. A més, és una de les atraccions turístiques més visitades de Barcelona, rebent milions de visitants cada any.

COMPARACIÓ DE LES IMATGES

Les quatre imatges que disposem a la part superior ens ofereixen una perspectiva fascinant de l'evolució de la Casa Batlló al llarg del temps. La primera fotografia, presa l'any 1877 en blanc i negre amb una fletxa de color negre damunt d’una façana, ens indica la casa original on Antoni Gaudí va dur a terme la restauració ordenada per la família Batlló l'any 1904, per convertir-la en l’actual Casa Batlló. En la segona fotografia, presa l’any 1906 en blanc i negre, ens mostra la Casa Batlló després de la reforma duta a terme per Antoni Gaudí. La tercera i quarta imatge, preses l’any 2024 en color, ens ofereix una visió contemporània actual de l'edifici, després de més d'un segle de transformacions i restauracions.

En comparar les imatges, podem observar els canvis arquitectònics i estilístics que ha experimentat l'edifici. En la imatge en blanc i negre que surt la fletxa assenyalant la casa, la façana mostra una estructura més simple i vertical, amb balcons senzills i finestres rectes. En contrast, la imatge en color revela una façana més complexa i dinàmica, amb formes ondulades, columnes elegants i balcons detallats amb elements trencadissos i colors vius.

Els detalls de les finestres també han evolucionat al llarg del temps. Les finestres de la casa original són bàsiques i funcionals, mentre que les de la imatge recent presenten un disseny més elaborat, amb formes corbades i detalls artístics que reflecteixen la genialitat de Gaudí. Avui dia, la Casa Batlló continua sent un espai viu i dinàmic, amb exposicions i esdeveniments que celebren la seva rica història i contribució a la cultura catalana.

# data[].attributes.body
Arquitecte: Josep Mas i Vila

Localització: La Rambla, 91. Rambla de Sant Josep

Inauguració: Va inaugurar-se l’any 1840

Any inici de l’obra: Va construir-se l’any 1836

Descripció: Ubicat al cor de La Rambla, el mercat de Sant Josep, conegut com La Boqueria, és un dels espais més populars del nucli antic de Barcelona. I és que rep cada dia més visites que la Sagrada Família. L'edifici actual data del 1836, però la seva funció comercial es remunta al segle XII.

Comparem!

Com podem observar a les imatges, el Mercat de la Boqueria ha presentat diversos canvis a través dels anys. En primer lloc, veiem que l’exterior del mercat segueix igual, tot i que presenta certes modificacions ja que a través dels anys s’ha anat modificant. Pel que fa l’interior, observem una clara diferencia entre el comerç que hi ha. Antigament, aquest era de caràcter local i, en canvi, en l’actualitat la major part que hi transita son turistes.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de Salvador Palomar 1979 i Imatge de Laura Pérez 2019

# data[].attributes.body
Descripció i comparació de les imatges

En les dues imatges apreciem diverses similituds pel que fa al vestuari: les banyes, la casaca i els pantalons.

En canvi en la imatge del 1979 a diferència del 2019, els dimonis no porten una pantalla de plàstic, però si ulleres protectores, mocadors i també una cua. En la colla de la Laura Pérez, Els Cabronets i Cabrònica del Nord, es caracteritza per vestir-se amb una casaca i pantalons, de colors taronja i lila. Depenent de la colla i la localitat la roba varia, amb alguns canvis en els complements.

Pel que fa a la pirotècnia, en la fotografia del 1979 es pot visualitzar com els petards estan en forma vertical on el foc surt de manera longitudinal cap a dalt, mentre que actualment, els petards es posen de manera horitzontal amb una pinça, a mode de protecció, perquè aquests girin en forma circular.

Què són els correfocs?

Els correfocs es caracteritzen per un grup de persones disfressades de dimonis que desfilen pels carrers de la ciutat, ballant i saltant entre focs artificials.

Història

Els correfocs tenen les seves arrels en els Ball de Diables, que es van documentar per primera vegada en el segle XII. En els seus orígens, els Ball dels Diables era exhibit entre plat i plat en els àpats nobles en l’Edat Mitjana. Aquesta dansa, representa la lluita entre el bé i el mal (representat pel diable), i va ser per aquesta raó que va començar a tenir protagonisme en festes de Corpus.

L'espectacle de foc i diables s'ha estès des de Catalunya a altres regions com el País Valencià i les illes Balears.

El terme "correfoc" es va utilitzar per primera vegada en 1977 en la Festa Major de la Mercè a Barcelona, quan els Diables del Clot van realitzar una desfilada amb foc. Arran de la primera festa major popular que es va celebrar en el barri amb la voluntat de recuperar la cultura tradicional catalana. Era una època de restabliment de la identitat del país, després dels quaranta anys de dictadura.

Vestuari

Els diables disposen d’una sèrie de peces, la majoria de vestir, per poder dur a terme els correfocs. Tot i que no tots els diables porten les mateixes peces, en porten unes quantes de comuns: porten un vestit de cos sencer amb colors identificatius de cada colla. Aquests vestits solen ser de cotó, pell o teles ignífugues. Els vestits poden ser d’una peça, una granota, o amb dues peces, uns pantalons i una casaca.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de Brangulí fotógrafs, 30 de gener de 1938.                                                    Imatge feta per la Gisela Blanc, abril del 2024.

# data[].attributes.body
Arquitecte: Adolfo Florensa,  va ser l’encarregat del projecte de reconstrucció i qui va decidir recrear una plaça.

Localització:  Barri gòtic de Barcelona.

Inauguració: No es coneix una data específica.

Origen: Principis del segle XVIII.

Any inici de l’obra: Després del bombardeig del 30 de gener de 1938.

Descripció: La plaça Sant Felip Neri és un racó fonamental del centre del barri gòtic de Barcelona. L'element principal el qual presideix la plaça és l'església barroca de Sant Felip Neri. Al costat d'aquesta església es troba l'escola Sant Felip Neri. Aquesta plaça al llarg de la història li han succeït diversos esdeveniments que li han generat canvis. Però el més tràgic de tots va ser durant la Guerra Civil, el 30 de gener del 1938 quan la plaça va ser bombardejada, i va afectar tant l'escola com a l'església perquè hi havia gent refugiada per la Guerra Civil Espanyola.

Plaça Sant Felip Neri abans i ara:

La Plaça Sant Felip Neri, situada al Barri Gòtic, ha tingut diverses remodelacions al llarg dels anys a causa dels esdeveniments succeïts, com la Guerra Civil. Per tant, es pot veure una gran diferència entre les dues imatges, just dies després del bombardeig amb tota la façana destrossada i a l'actual com s'ha anat reconstruint però sempre intentant conservar i preservar la seva memòria i història. Els canvis que va haver-hi van ser tant de distribució dels terrenys, com de l'estructura del barri, i van ser tan significatius que la gent va deixar de considerar aquesta part del barri com una part del Call. Així mateix, els voltants de la plaça sempre han estat els mateixos, com ara el carrer de Santa Eulàlia. Encara que la plaça és petita i tenia carrers molt a prop, l'únic carrer que va quedar fossilitzat va ser el de Sant Felip Neri. Avui en dia com es pot veure a la imatge actual, veiem com la plaça s'ha anat adaptant a les diferents necessitats de la ciutat, remodelant i reconstruint els espais afectats.

Com podem observar dins de la mateixa plaça hi trobem diversos edificis (l'escola, l'església o cases privades) i també hi trobem diversos estils arquitectònics, des de l'arquitectura gòtica medieval fins a la neoclàssica i la moderna. Actualment es mantenen els mateixos edificis amb les mateixies estructures i els mateixos estils, això fa que la plaça es converteixi actualment en un espai ric en patrimoni (històric i cultural). Tal com hem dit aquesta plaça està connectada amb una escola, és per això que a la imatge actual hi ha infants gaudint jugant a pilota amb els seus companys.

Pel que fa al paviment és d'una llamborda rectangular col·locada de manera circular al voltant de la font. El mateix disseny que hi ha hagut a la plaça d'ençà que es va inaugurar.

Per arribar a la plaça Sant Felip Neri, es pot arribar caminant, i des de 1925 amb el metro de Barcelona, tant amb la línia groga (L4) o la línia verda (L3), només cal caminar sis minuts.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge la Sinagoga Major de Barcelona al segle XX i al segle XXI (16 d'abril del 2024) feta per Lucia Baena, Guillem Canosa, Júlia Clausell, David Gonzàlez i Carla Lavall.

# data[].attributes.body
Arquitecte: Es desconeix la persona, la qual va dissenyar la Sinagoga Major de Barcelona, encara que Miguel Laffa va ser l’impulsor de la recuperació de la Sinagoga i gràcies a l’historiador Jaume Riera es va comprovar que en aquella localització hi havia una sinagoga.

Localització:  La Sinagoga Major de Barcelona es troba al Call de Barcelona, l’antic barri jueu de la ciutat. L’adreça exacta és Carrer de Marlet, 5, 08002 Barcelona.

Descripció:  La Sinagoga de Barcelona era un antic lloc de culte pels jueus que estava situada a l’antic barri jueu de la ciutat de Barcelona, anomenat el Call. Va ser construïda al segle III d.C, encara això, no podem saber el dia ni l’any exacte en el que es va construir aquest monument. Actualment, es troben unes petites restes del que va ser al barri gòtic de Barcelona, a un carrer estret. Al segle XIV, concretament al 1391 va ser expropiada degut a una revolta antijueva. Actualment, és un lloc turístic característic de la ciutat i la pots visitar.

Any inici de l’obra: segle III d.C

Any d’expropiació: 1391

Comparació de les dues fotografies

Si comparem les dues imatges, podem veure uns canvis entre una i l’altra imatge. Per començar, i com a canvi més significant, podem veure que a la imatge de l’esquerra hi veiem un arc al començament del carrer, i com podeu veure a la imatge de la dreta, i a més també ho diem nosaltres quan vam anar a visitar-la, aquest arc ha deixat d’existir. També podem veure com a la imatge de l’esquerra a la porta de la Sinagoga de Barcelona no hi ha cap cartell ni element publicitari que ens hi marques que hi estem a la Sinagoga, en canvi actualment sí que existeix.

# data[].attributes.attachment_link.title
Light Blue White Clean Grid Family Photo Collage

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de la Sagrada Família al 1925 i del 2024

# data[].attributes.body
Arquitecte: Antoni Gaudí

Localització: Eixample de Barcelona (C/Mallorca 401)

Construcció: 1882 - Actualment (Previst 2034)

Estil: Modernista

Tipologia: Basílica

Història:

La Sagrada Família, situada a Barcelona, és obra de l'arquitecte Antoni Gaudí, qui va agafar el relleu del projecte l'any 1883 després de l'abandonament per part del primer arquitecte, Francesc de Paula del Villar. Gaudí va transformar el disseny inicial en un monument impressionant amb un estil únic que barreja elements naturals i una profunda simbologia religiosa. Va dedicar-se a aquest projecte fins a la seva mort el 1926, quan només estava acabada la façana del Naixement.

Després de la seva mort, la construcció va continuar, encara que va patir diversos entrebancs, incloent la destrucció de plans originals durant la Guerra Civil Espanyola. La basílica s'ha finançat principalment amb donatius i entrades de turistes, i està previst que s'acabi el 2034.

A dia d'avui, la Sagrada Família és un símbol de Barcelona.

Descripció:

En la Sagrada Família podem observar diferents elements arquitectònics, com bé són les façanes, les columnes i la cripta. A més hi podem trobar un museu situat dins de la basílica.

En relació a les façanes en trobem tres: la façana del Naixement, que és l'única que Gaudí va veure quasi completada. Està orientada cap a l'est i representa el naixement de Jesús amb una exuberància de figures i escenes que inclouen elements de la natura. Aquesta façana està dissenyada per captar la llum del matí. També podem observar la façana de la Passió, situada a l'oest, mostra els esdeveniments de la passió i mort de Jesús amb un estil molt més senzill i esculpits en angle pensat per a que entrin els raigs de sol de la tarda, fent l’escena més dràmatica.  La última façana és la de la Glòria, que encara està en construcció. Serà la façana principal i tractarà sobre la glòria de Jesús, representant el camí cap a Déu: la Mort, el Judici Final, i la Glòria.

En quant a les torres, sabem que Gaudí va dissenyar un total de 18 torres, de les quals 8 estan completades actualment. Quatre d'elles representen els Evangelistes, una altra és per Jesús, una altra per la Mare de Déu, i les restants dotze són per als Apòstols. Les torres són extremadament altes i esveltes, amb la torre de Jesús prevista per ser la més alta de totes.

Sota l’absis trobem la cripta, on Gaudí està enterrat. Va ser la primera part de l'edifici que es va completar i serveix com a fonament per a la resta de l'estructura.

Finalment, dins la Sagrada Família hi ha un museu que explica la història de la basílica, mostra maquetes originals de Gaudí, i ofereix informació sobre les tècniques de construcció utilitzades.

Comparació:

Durant els anys 50 i 60, la construcció estava en una fase incipient, majoritàriament centrada al voltant de la Façana del Naixement, l'única completada parcialment abans de la mort de Gaudí el 1926. Després de la devastació de la Guerra Civil Espanyola, on molts dels plans originals es van perdre, la continuació del projecte va ser complicada i lenta, limitada per les tecnologies i materials d'aquell temps, així com per la manca de finançament estable.

En contrast, el segle XXI ha vist un progrés espectacular en la construcció de la basílica. Amb l'ajuda de tecnologies avançades com el modelatge per ordinador i les tècniques de construcció modernes, els arquitectes han pogut interpretar i materialitzar els complexos dissenys de Gaudí amb una gran precisió. Això ha inclòs la finalització de la Façana de la Passió i l'inici de la Façana de la Glòria, així com la construcció de diverses torres centrals. El finançament, majoritàriament provinent de l'ingrés turístic, ha permès accelerar els treballs.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge del Drac, trípode i banc de planta semicircular a l’escala de l’entrada principal, 1907. Col·lecció Juan José Lahuerta. Imatge feta per les membres del grup, 11 d'abril del 2024.

# data[].attributes.body
Arquitecte: Antoni Gaudí
Localització: Park Güell
Estil: Naturalisme expressionista
Any de construcció: 1907
Data d'inauguració: 1926

Descripció:

En aquesta imatge podem veure el famós Drac també anomenat per alguns com Salamandra dissenyat per Antoni Gaudí l'any 1907. Antoni Gaudí fou un gran arquitecte català reconegut com un dels màxims exponents del modernisme i un dels experts més prodigiosos en la seva disciplina a nivell internacional.

Pel que fa a l'obra, es tracta d'una figura recoberta amb la tècnica del trencadís, situada a l'escala de l'entrada principal del Park Güell. Això ens pot recordar a l'estil que Gaudí on veiem l'abundància de formes geomètriques, orgàniques i l'ús de curvatures, pedres i colors. El Drac s'ha convertit en la imatge més icònica del parc, situat a la ciutat de Barcelona. Tot i que no s'ha trobat documentació que demostri que la idea de l'artista era representar el drac de la llegenda de Sant Jordi, molts estudiosos creuen que va ser la seva inspiració donada la importància del mite dins la història de Catalunya.

Sabem que té un estil gòtic medieval, derivat de la influència de la Renaixença.

Aquest estil busca reivindicar la cultura pròpia. En diverses obres, Gaudí simbolitza la identitat històrica integrada en l'arquitectura modernista.

Tot i això, aquesta és una teoria i n'hi ha d'altres que, basant-se en algunes de les notes del propi arquitecte, afirmen que el drac representa la sargantana alquímica simbolitzant el foc.

Canvis i continuïtats en el temps i l'espai:

Com s'ha dit anteriorment el Drac del Park Güell es tracta d'una emblemàtica figura de la ciutat de Barcelona. Des de la seva creació fins a l'actualitat ha patit diversos canvis i continuïtats en relació amb el temps i l'espai.

Pel que fa als canvis s'observa que el pas dels anys, el clima i la contaminació han provocat un desgast i deteriorament natural. Donada aquesta situació s'han fet diverses restauracions per mantenir-lo en bon estat i preservar-lo de la millor manera possible per tal d'aconseguir que la figura, avui en dia, tingui l'aspecte que es veu en la fotografia de l'any 2024.

En relació amb les continuïtats, la figura juntament amb l'entorn en el qual es troba continua integrant-se de manera harmònica amb el parc i es manté fidel amb l'ideari estètic de l'autor, basat en la combinació de l'arquitectura integrada en la natura. A més a més, avui en dia, el Drac continua sent una icona representativa de l'obra de Gaudí i una visita obligada per tots aquells que volen conèixer la seva obra. Tot i els canvis, el valor artístic i històric es continua conservant.

Comparem!

Si analitzem i comparem la imatge del Drac de l'any 1907 amb l'actual del 2024 podem observar canvis que potser amb una visió general no es detecten. A la fotografia del segle XX el Drac representa una gran fera amb unes grans urpes i uns temibles ullals. En canvi, en l'actual veiem un Drac dòcil i amigable, ja que ja no té dents i quasi no té ungles. No se sap la raó d'aquest canvi d'aparença. L'obra al llarg de l'últim segle ha tingut intervencions per manteniment o reparació. S'entén que aquesta és la base d'aquest canvi d'aparença. A més a més, la funció que l'obra tenia l'any 1907 era pública i artística i actualment també se li ha sumat un valor històric.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de l’actual Basílica de Santa Maria del Mar. 

# data[].attributes.body
Arquitectes: Berenguer de Montagut i Ramon Despuig

Anys de construcció: 1329-1383

Data d’inauguració: 15 d’agost del 1384

Ubicació: Plaça de Santa Maria, ciutat Vella, Barcelona (al barri de la Ribera)

Estil: Gòtic català

Descripció:

La Basílica de Santa Maria del Mar, un dels màxims exponents del gòtic català, és una obra monumental situada al cor del barri de la Ribera a Barcelona. Construïda durant el segle XIV, simbolitza l'apogeu comercial i marítim de la ciutat en aquella època. La seva imponent façana, flanquejada per dues torres octagonals i coronada per una rosassa del segle XV, és testimoni de la grandesa arquitectònica i espiritual del temple.

Evolució de la Basílica: De l’original a l’actual

La Basílica de Santa Maria del Mar actualment manté l'essència i gran part de l'estructura original de l'edifici gòtic construït al segle XIV. Tot i que va patir danys significatius durant la Guerra Civil Espanyola, la seva reconstrucció va restaurar gran part de la seva majestuositat i esplendor. Ara té un aspecte impressionant i continua sent un dels monuments més emblemàtics de Barcelona. Comparada amb la seva versió inicial, la basílica actual pot tenir diferències en els detalls arquitectònics i en alguns elements decoratius, però continua sent una mostra destacada de l'arquitectura gòtica catalana i un punt de referència essencial a la ciutat.

# data[].attributes.attachment_caption
La primera és una imatge antiga de l'Hospital de Sant Pau feta l'any 1905, mentre que la segona és una fotografia actual de l'Hospital de Sant Pau, realitzada per la Sara Renau, membre del grup 9, mostrant-ne l'estat actual d'aquest.

# data[].attributes.body
Arquitectes: Lluís Domènech i Muntaner / Pere Domènech i Roura.

Anys de construcció: 1902-1930

Data d'inauguració: 16 de gener de 1930

Ubicació: Carrer Sant Quintí, Eixample, Barcelona.

Estil: Modernisme català.

Història:

Aquest hospital té els seus orígens el 1401 amb la fusió dels sis hospitals que hi havia llavors a Barcelona en un de més gran, al barri del Raval, amb un estil gòtic civil català.

Tot i això, a finals del segle XIX, a causa del creixement de la ciutat i dels avenços de la medicina, l'Hospital va quedar petit i es va plantejar la construcció d'un nou edifici.

Pau Gil i Serra, un banquer barceloní, en morir va destinar la meitat del seu patrimoni a la construcció d'un nou hospital a Barcelona amb el nom de Sant Pau, dedicat a assistir pobres i que hauria de ser gestionat per una institució de prestigi reconegut.

L'any 1997, el nou edifici va ser declarat patrimoni de la humanitat per la UNESCO.

Descripció:

L'Hospital de Sant Pau no és només un exemple excepcional d'arquitectura modernista, sinó també un important centre mèdic i de recerca. El complex es compon de diversos edificis disposats al voltant d'amplis jardins, creant un entorn hospitalari que integra la natura en el disseny. L'edifici principal destaca per la cúpula central i les torres decorades amb mosaics i escultures. L'interior de l'hospital presenta una impressionant arquitectura d'estil modernista, amb sostres alts, vidrieres, mosaics i detalls ornamentals a cada racó.

La seva evolució: comparació d'imatges:

En observar les dues imatges, resulta evident que l'estructura del recinte persisteix gairebé idèntica, tret de petits detalls. Pel moment en què es va fer la primera fotografia, aquesta obra ja estaria acabada - almenys exteriorment -, ja que no veiem canvis significatius respecte a la segona imatge.

Vorejant l'entrada al recinte trobem actualment unes estructures de ferro, mentre que en l'antiguitat hi havia petites elevacions de pedra, petits murs.

Pel que fa a l'entorn urbà, podem considerar que a principis del segle XX hi havia molt menys desenvolupament urbà als voltants de l'hospital, amb menys edificis i menys activitat: gairebé tot el seu voltant eren esplanades de camp. A la fotografia actual, l'entorn és més urbanitzat, amb la incorporació de nous edificis, carreteres, i fins i tot, un augment de la vegetació (tant dins del recinte com als seus voltants).

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de dalt: fotografia actual de la Pedrera. Imatge de baix: Fotografia de la Pedrera a inicis del segle XX.

# data[].attributes.body
·Arquitecte: Antoni Gaudí

·Anys de construcció: 1906-1912

·Ubicació: Pg. de Gràcia, L'Eixample, Barcelona

·Any d’inaguració: 1912

·Estil: modernisme català

Descripció:

La casa Milà o Pedrera és un edifici modernista situat al Passeig de Gràcia construït per encàrrec de Pere Milà i Roser Segimon per l'arquitecte Antoni Gaudí entre els anys 1906 i 1912. El nom de casa Milà és degut al fet que va ser la residència de la família Milà, Pere i Roser, que van viure al pis principal i van llogar la resta d'habitatges de la casa a famílies acomodades de la ciutat. Durant la construcció, els barcelonins van anomenar-la la Pedrera per fer referència al tipus de pedra de la façana, que és d'un color blanc cremós, i provenien de les pedreres del Garraf i Vilafranca del Penedès.

La Casa Milà és la darrera obra civil i més emblemàtica de Gaudí. Aquesta obra arquitectònica va ser considerada Patrimoni Mundial per la UNESCO l'any 1984.

Una curiositat sobre les xemeneies del terrat és que escenifiquen els caps de set guerrers mitològics que des de la posició on es troben vigilen la ciutat.

Evolució de la Pedrera o Casa Milà:

La Casa Milà o Pedrera va mostrar canvis des de la seva construcció. L'arquitecte va dissenyar un edifici poc convencional, la qual cosa va fer que es modifiqués el disseny a l'hora de començar a construir l'edifici. Als anys quaranta es van realitzar reformes dins l'edifici per tal de poder mantenir-lo, innovar-lo i donar més funcionalitat, com van ser crear nous habitatges o oficines. Durant molts anys ha anat tenint petites reformes tant a l'interior com a l'exterior per poder-li preservar la seva essència original i garantir la seva integritat estructural.

Si comparem la Pedrera d'ara amb la pedrera de la foto de principis del segle XX, podem observar que la d'avui en dia es troba en un estat òptim gràcies a les constants inversions en el seu manteniment, ja que la utilització d'aquest edifici, actualment, no és com a habitatge sinó com a edifici d'interès històric i cultural. Per aquesta raó, és probable que s'inverteixin més fons en el seu manteniment. També podem observar que a causa d'aquestes reformes se li han afegit balcons de ferro a la façana. Pel que fa als elements arquitectònics característics de l'estil de Gaudí, gràcies a les reformes que es van realitzar l'any 2014, es mantenen en un estat excel·lent perquè es van reparar petites fissures que s'havien anat formant en l'edifici al llarg dels anys. Les reparacions no havien tingut cap precedent, per tant, és possible que l'estat dels elements arquitectònics presentessin un cert desgast.

La Casa Milà és un gran atractiu de Barcelona, tots els visitants es queden atònits en veure-la i saber sobre la seva història. Tot i haver tingut canvis durant els anys l'edifici continua estant un important testimoni d'Antoni Gaudí i un símbol del modernisme català.

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge recuperada de l’Arxiu Institut Municipal d’Història de Barcelona feta el 1928.                Imatge feta per Emma Guerra, abril 2024.

# data[].attributes.headline
Palau Nacional - Museu Nacional d'Art de Catalunya 

# data[].attributes.subject
Palau Nacional - Museu Nacional d'Art de Catalunya 

# data[].attributes.body
Fitxa tècnica:

Arquitectes: Eugenio-Pedro Cendoya i Enric Catà

Localització: Muntanya de Montjuïc, Barcelona

Estil: Arquitectura eclèctica - classicisme acadèmic

Construcció: S’inicia el 1926

Inauguració: 1929  amb motiu de l’Exposició Internacional

Descripció:

El Palau Nacional, va obrir les portes l'any 1934 com a Museu d'Art de Catalunya; i posteriorment, el 1995, ja com a Museu Nacional d'Art de Catalunya  (MNAC)  un destacat museu d'art que conté una extensa col·lecció d'art català des del romànic fins a l'art modern. Aquest museu és una part essencial del patrimoni cultural de Barcelona i ofereix als visitants una oportunitat única per explorar i apreciar la rica història artística de Catalunya.

L’edifici principal arriba a gairebé 50.000 m², i  té una planta rectangular amb dos cossos laterals i un de posterior quadrat. La seva façana està coronada per una gran cúpula, inspirada en la de Sant Pere del Vaticà; dues de menors, una a cada banda, i quatre torres inspirades en la catedral de Santiago de Compostel·la.

L'àrea circumdant del MNAC també és rica en significat cultural i històric. L’accés frontal al Palau Nacional es fa per una gran escalinata des de l’avinguda de la Reina Maria Cristina, que va ser dissenyada per Francesc Carreras Bou; és flanquejada a mig camí per les grans fonts lluminoses i monumentals de Carles Buïgas.

En resum, l'entorn del MNAC, inclòs el Palau Nacional, és un important conjunt cultural i històric de Barcelona. L'extensa col·lecció d'art català del museu, combinada amb el significat arquitectònic de l'entorn, el converteix en una destinació obligada per a totes aquelles persones interessades a explorar el ric patrimoni cultural de Catalunya.

Comparació:

Arquitectònicament, es pot observar que comparant les dues imatges, el Palau Nacional no ha experimentat cap canvi notori pel que fa a la façana, ja que es manté intacta des de la seva primera construcció.

No obstant, interiorment sí que s’han fet canvis; l’any 1985 es va encarregar a l’arquitecte Gae Aulenti que realitzés un projecte de remodelació del Palau Nacional; que més tard, el 1990, va iniciar una primera fase d'obres de rehabilitació juntament amb l’arquitecte Enric Steegman. Aquestes afectaven la Sala Oval amb la incorporació de nous equipaments per a la  consolidació i adequació estructural parcial de l'edifici, i rehabilitació de dues sales d'exposicions temporals que la van deixar com es pot veure actualment.

# data[].attributes.attachment_caption
La imatge que està a l’esquerra és una imatge antiga del Palau de la Música Catalana de Barcelona, extreta de l’Arxiu Històric del COAC amb autora desconeguda, mentre que la imatge de la dreta és una fotografia actual del Palau, realitzada per l’Andrea Torres, membre del grup 14. 

# data[].attributes.body
Arquitecte: Lluís Domènech i Montaner

Localització: Plaça de Lluís Millet, Barcelona

Construcció: 1905-1908

Estil: Modernisme Català

Tipologia: Auditori (Edifici Cultural)

Història:

El Palau de la Música Catalana de Barcelona és un dels edificis més emblemàtics de la ciutat i un símbol de la cultura catalana. Va ser construït entre els anys 1905 i 1908, segons el projecte de l'arquitecte Lluís Domènech i Montaner, qui va ser una figura destacada del modernisme català.

El Palau de la Música va ser concebut com a seu del Orfeó Català, una societat coral fundada per Lluís Millet i Amadeu Vives amb l'objectiu de promoure la música catalana i el canto coral. És per això que l'edifici està dissenyat amb una gran sala de concerts, amb una acústica excepcional, i una espectacular façana decorada amb escultures, vidrieres i ceràmiques que reflecteixen elements de la cultura catalana i la seva identitat.

Des de la seva inauguració, el Palau de la Música ha estat un centre vital per a la vida musical de Barcelona, acollint concerts de tots els estils i gèneres, així com altres esdeveniments culturals. A més, ha estat declarat Patrimoni Mundial de la UNESCO per la seva importància arquitectònica i cultural.

Descripció:

L'arquitectura del Palau de la Música Catalana es fon amb la trama urbana del cor de Barcelona, ​​immersa en els carrers estrets de la ciutat vella. Encara que envoltat de poca llum i amb una perspectiva limitada, emergeix com un tresor sorprenent que captiva la mirada de tot aquell que el contempla.

Ubicat a la cantonada entre els carrers de Sant Pere Més Alt i Amadeu Vives, aquest edifici emblemàtic no passa desapercebut. La seva arquitectura és una obra mestra, plena de detalls artístics que enriqueixen cada racó. Els mosaics, els bustos de músics, les escultures i el mosaic de Lluís Bru que representa la Cançó Catalana converteixen cada façana en una galeria viva d'art i cultura.

La unitat de la façana es revela a través de columnes majestuoses, arcs vidriats i detalls exquisits, com el grup escultòric de Sant Jordi, que testimonia la riquesa i la diversitat del patrimoni cultural català. Així, el Palau de la Música Catalana no només és un símbol de la música catalana, sinó també un monument arquitectònic d'indiscutible valor que enalteix la bellesa de Barcelona.

La seva evolució: comparació d’imatges:

En observar les dues imatges, resulta evident que l’estètica de l’edifici persisteix gairebé igual. No obstant això, en analizar amb deteniment, podem apreciar una transformació en l'entorn urbà que envolta l'edifici.

En la fotografia més antiga, es poden apreciar vehicles estacionats al costat de l'edifici, cosa que indica un ús predominant de la via per al pàrquing. En contrast, en la imatge més recent, l'absència de vehicles suggereix una adaptació de l'espai urbà cap a un enfocament més de vianants.

Tot i que la fotografia antiga està en blanc i negre, la qual cosa dificulta l'apreciació dels detalls com el color de l'edifici, investigacions addicionals indiquen que el to ha romàs consistent al llarg del temps. Això suggereix que, més enllà dels canvis en l'entorn circumdant, l'essència i l'aspecte general de l'edifici s'han mantingut fidels al seu disseny original.

Finalment, es pot apreciar una clara modificació en les portes principals. En la fotografia antiga, la porta es troba ornamentada amb una estructura de ferro que recorda a una reixa, mentre que en la versió actual, les portes es componen de vidre i ferro, donant un aspecte més modern i sofisticat al Palau.

A nivell estètic, també es pot notar que la ubicació de la llum present a les imatges no ha variat, però sí que s'ha produït un canvi en l'esfera de la llum.

# data[].attributes.body
Compositor: Francesc Alió

Any: 1892

Lletra versió actual: Emili Guanyavents

Any: 1899

Descripció:

La primera versió va ser composada i publicada per Francesc Alió l'any 1892, amb una lletra ja existent que era més llarga que la de la versió actual.

La versió que coneixem va ser un poema d'Emili Guanyavents que va guanyar el concurs convocat per la Unió Catalanista l'any 1899.

No va ser fins l'any 1993 que la cançó d'"Els Segadors" va ser aprovada per llei al Parlament de Catalunya com a Himne Nacional de Catalunya. I l'any 2006 va constar per primer cop en un document oficial, l'Estatut d'Autonomia.

La versió antiga era molt més descriptiva que l'actual. Narrava les causes i conseqüències de la guerra, esmentava les morts i les destrosses, esmentava personatges significatius de l'època:

Ai ditxosa Catalunya / qui t’ha vista rica i plena!
Ara el rei nostre senyor / declarada ens té la guerra.
Lo gran comte d’Olivar / sempre li burxa l’aurella:
“Ara és hora, nostre rei, / ara és hora que fem guerra”.
Contra de los catalans / ja ho vegeu quina n’han feta:
seguiren viles i llocs / fins al lloc de Riudarenes,
n’han cremada una església / que Santa Coloma es deia,
cremen albes i casulles / los calzes i les patenes.
I el Santíssim Sagrament / alabat sigui per sempre.
Mataren un sacerdot / mentres que la missa deia.
Mataren un cavaller / a la porta de l’iglésia,
Don Lluís de Furrià / i els àngels li fan gran festa.
El pa que no era blanc / deien que era massa negre,
lo daven an els cavalls / sols per assolar la terra.
Lo vi que no era bo / etgegaven les aixetes,
lo tiraven pels carrers / sols per a regar la terra.
A presència dels seus pares / deshonraven les donzelles.
En daven part al virrei / del mal que aquells soldats feien:
“Llicència els he donat io / molta més se’n poden pendre”.
A vista de tot això / s’és esvalotat la terra.
Entraren a Barcelona / mil persones forasteres,
entren com a segadors / com érem a temps de sega.
De tres guàrdies que n’hi ha / ja n’han morta la primera.
En mataren el virrei / a l’entrant de la galera.
Mataren els diputats / i els jutges de l’Audiència.
Anaren a la presó / donen llibertat als presos.
Lo bisbe els va beneir / amb la mà dreta i esquerra:
“Ont és vostre capità, / a ont és la vostra bandera?”
Varen treure el bon Jesús / tot cobert amb un vel negre:
“Aquí és nostre capità / aquí és nostra bandera.
A les armes catalans / que us han declarat la guerra”.

La cançó actual està composada per tres estrofes i la tornada, que va alternant-se després de cada estrofa. Les estrofes són quartets, és a dir, tenen quatre versos cadascuna. La tornada són tresets, tres versos. A les estrofes, rimen el segon i el quart vers.

La lletra narra la situació de setge en què van trobar-se els pagesos des del 7 de juny de 1640, el dia anomenat "Corpus de Sang". Els pagesos es trobaven en temps de males collites, i Castella i França van entrar en guerra instal·lant-se a Catalunya. Aleshores, els pagesos van revoltar-se en contra d'aquesta situació, defensant les seves terres, i la revolta es va estendre per tot Catalunya. D'aquest fet sorgeix la lletra de l'himne.

La lletra té un to de lluita, de rebel·lió contra les tropes que estaven en guerra a les terres dels segadors. Parla en primera persona del plural (nosaltres), des de la perspectiva dels segadors, denotant aquest sentiment de ràbia i coratge.

Catalunya triomfant,
tornarà a ser rica i plena.
Endarrere aquesta gent
tan ufana i tan superba.

Bon cop de falç!
Bon cop de falç, Defensors de la terra!
Bon cop de falç!

Ara és hora, segadors.
Ara és hora d’estar alerta.
Per quan vingui un altre juny
esmolem ben bé les eines.

Bon cop de falç!
Bon cop de falç, Defensors de la terra!
Bon cop de falç!

Que tremoli l’enemic
en veient la nostra ensenya.
Com fem caure espigues d’or,
quan convé seguem cadenes.

Bon cop de falç!
Bon cop de falç, Defensors de la terra!
Bon cop de falç!

# data[].attributes.body
Basílica de Santa Maria del Mar

Arquitectes: Berenguer de Montagut i Ramon Despuig

Anys de construcció: 1329-1383

Data d’inauguració: 15 d’agost del 1384

Ubicació: Plaça de Santa Maria, ciutat Vella, Barcelona (al barri de la Ribera)

Estil: Gòtic català

Descripció:

La Basílica de Santa Maria del Mar, un dels màxims exponents del gòtic català, és una obra monumental situada al cor del barri de la Ribera a Barcelona. Construïda durant el segle XIV, simbolitza l'apogeu comercial i marítim de la ciutat en aquella època. La seva imponent façana, flanquejada per dues torres octagonals i coronada per una rosassa del segle XV, és testimoni de la grandesa arquitectònica i espiritual del temple.

Evolució de la Basílica: De l’original a l’actual

La Basílica de Santa Maria del Mar actualment manté l'essència i gran part de l'estructura original de l'edifici gòtic construït al segle XIV. Tot i que va patir danys significatius durant la Guerra Civil Espanyola, la seva reconstrucció va restaurar gran part de la seva majestuositat i esplendor. Ara té un aspecte impressionant i continua sent un dels monuments més emblemàtics de Barcelona. Comparada amb la seva versió inicial, la basílica actual pot tenir diferències en els detalls arquitectònics i en alguns elements decoratius, però continua sent una mostra destacada de l'arquitectura gòtica catalana i un punt de referència essencial a la ciutat.

# data[].attributes.body
Fotografia 1

Arquitecte: Pere Joan

Localització: Carrer del bisbe

Època:Segle XV

Fotografia 2

Arquitecte: Andreu Aleu Teixidor

Localització: Plaça Sant Jaume

Època: Segle XIX

Descripció:

Els artistes d’aquestes dues obra representen Sant Jordi a cavall just abans de matar el drac. En el cas de la segona fotografia és una composició molt dinàmica i realista, inspirada en el moviment romàntic. Es va situar a la plaça Sant Jaume quan es va reformar la façana del Palau de la generalitat.  En canvi, la primera fotografia, és Sant Jordi Astronauta. Veiem que està feta d’un material molt més brillant, representant una imatge menys realista que la fotografia 2. A més, és la representació més antiga d’un Sant Jordi de tota la confederació catalano-aragonesa.

La llegenda de Sant Jordi

La llegenda de Sant Jordi és una història popular catalana. Narra la història del cavaller Jordi que mata a un drac per salvar a la princesa (moment representat en la estàtua). De la sang d’aquest drac, es diu que va néixer una rosa i que el cavaller li va regalar a la princesa.

És per això, que a partir d’aquest dia és típic regalar roses i llibres a les persones del teu voltant.  D’aquí neix la festivitat que celebrem cada 23 d'abril.

Sant Jordi a Barcelona

Sant Jordi a Barcelona té arrels antigues amb la tradició de regalar roses, especialment entre nuvis i joves matrimonis. Aquesta tradició es remunta al segle XV amb la fira de roses que es feia al Palau de la Generalitat. El Dia del Llibre es va establir el 1929, coincidint amb l'Exposició Internacional de Barcelona i la mort de Cervantes i Shakespeare el 23 d’abril. Aquesta festa ha promogut la lectura i ha donat un impuls a la producció editorial catalana, arribant a ser reconeguda internacionalment com a Dia Mundial del Llibre i del Dret d’Autor el 1995 per la UNESCO.

Comparació:

Podem veure que l’escultura de Sant Jordi és diferent, ja que l’escultura de Sant Jordi és molt més realista i és més detallada que la del Sant Jordi Astronauta. Veiem que Sant Jordi està protegit amb una armadura molt més sofisticada, semblant a la que nosaltres estem més acostumats. En canvi, l’altre “astronauta”, té molts menys detalls, l’armadura és totalment diferent (veiem que porta un casc que li cobreix tot el cap, i per tant per això diem que és un Sant Jordi astronauta) i és poc realista. També, cal dir que ambdós porten un caball, però la de Sant Jordi també hi ha representat el drac tant típic de la llegenda.

Centrant-nos en la diada de Sant Jordi, l’essència és la mateixa, hi ha roses i llibres per tot arreu, però el que si que podríem destacar és que un primer moment (segle XV que és quan va començar) això només era pels nuvis, promesos i matrimonis joves. Però, actualment, els carrers s’omplen de roses i llibres, i les parelles, famílies, amics s’ho intercanvien entre ells, no només parelles amoroses joves.