# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Harilik pihlakas(Sorbus aucuparia)
pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu

Pihlapuu ei jää sügisel oma kaunite oranzikate marjadega kellelegi märkamatuks. Kuid ilus on ta ka kevadel, mil kogu puud katavad rohkeõielised suured õisikud. Ilu ei kõlba aga alati patta panna. Pihlakamarju on igaüks proovinud ja teab, millised mõrud nad on. Veidi magusamaks muutuvad need pärast esimesi sügisesi öökülmi. Kes aga ei ole kevadisi puukaunistajaid nuusutanud, see tehku seda. Need muidu nii ilusad õied on lausa vastiku haisuga. Kuid mesilastele see lõhn meeldib ja nii võimegi mai- ja juunikuus näha neid hulganisti õitel askeldamas.

Kõige rohkem on aga inimestel kasu pihlakamarjadest. Tegelikult on nad ka paljudele lindudele sügiseti asendamatuks toiduks. Linnud annavad aga pihlakale palju rohkem vastu kui inimene. Nimelt jäävad seemned linnu sees seedimata ja kukuvad koos väetisehunnikuga maha, see ongi pihlaka peamine levimisviis. Inimene on punastest pihlakatest lugu pidanud juba ammustest aegadest. Eelkõige on need hea vitamiinitee toormaterjaliks, kuid aitavad ka köha ning teiste hingamisteede hädade puhul. Isegi nõrkushood peletatakse pihlakamarjadega minema. Samadel eesmärkidel on tehtud teed pihlaka kreemikatest õitest, kuid see on veidi nõrgema toimega. Pihlakamarjade söömisel peab aga arvestama, et kui väike laps neid liialt pugib, siis võib tekkida oksendamine, pea- ja kõhuvalu. Pihlakamarjadest on ka tööstuses palju head tehtud. Temast saab keediseid, mahlasid, veine, likööre.

Pihlaka leht koosneb paljudest väikestest lehekestest. Lehekesed on erinevalt saarepuu omadest peene saagja servaga ning alt veidi karvased. Talvel on hea pihlakat teistest puudest eristada pehmete karvaste pungade järgi, eriti ilusad ja suured on ladvapungad. Pihlaka noored oksad on üpris tumehallid, nii on neid kasutatud isegi musta värvi saamisel.

Kasutatud on ka pihlaka puitu. Temast tehti kauni punaka läikega mööblit. Pihlaka kõvast puidust sai vanasti häid tööriistavarsi, rehapulki, ratta- ja reekodaraid. Eriti hinnatud oli pihlakast vankritelg, mida tema libeduse tõttu ei olnud vaja määrida.

# data[].attributes.attachment_link.description
Harilik pihlakas (Sorbus aucuparia) pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu Pihlapuu ei jää sügisel oma kaunite oranzikate marjadega kellelegi märkamatuks. Kuid ilus on ta ka kevadel, mil kogu puud katavad rohkeõielised suured õisikud. Ilu ei kõlba aga alati patta panna. Pihlakamarju on igaüks proovinud ja teab, millised mõrud nad on.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
pihlakas ( Sorbus), heitlehiste lehtpuude ja -põõsaste perekond roosõieliste sugukonnast; umbes 100 liiki põhjaparasvöötmes. Lehed terved, hõlmised või paaritusulgjad, valged, harvemini roosad õied asetsevad paljuõielistes kännastes, mõrkjashapu marjataoline õunvili on enamasti punane, mõnel liigil roosa või valge. Pihlaka puit on hästi töödeldav. Head korjetaimed, kasvatatakse ka ilupuuna. Eestis kasvab looduses 3 liiki pihlakaid: alusmetsataimena, teede ääres, põllupeenardel ja ka õuepuuna on rohkesti liitlehtedega harilikku pihlakat ( S. aucuparia),Lääne-Eestis kasvab hõlmiste lehtedega pooppuu ( S. intermedia),keda on ka tänavahaljastuses, ning Lääne-Saaremaal kasvab haruldusena tervelehine tuhkpihlakas ( S. rupicola; looduskaitse II kategooria liike). Pihlakate viljad sisaldavad sahhariide, happeid (peamiselt õun- ja sidrunhapet), karotiini ja C-vitamiini, neist valmistatakse keedist, veini ning ravimteed ja -preparaate. Pihlaka viljades leiduvat sorbitooli tarvitatakse suhkurtõve korral suhkru aseainena. Viljapuuna kasvatatakse peamiselt suureviljalisi mittemõrkjaid kultuursorte ('Edulis', 'Rosina', 'Nevežino'). Pihlakad annavad mitme teise roosõielisega hübriide, nt sort 'Likernaja' on hariliku pihlaka ja musta aroonia hübriid, sort 'Granatnaja' hariliku pihlaka ja vereva viirpuu hübriid. Sorte paljundatakse pookides või silmastades ning koekultuurimeetodil. Pihlakat istutatakse kevadel 2 m ('Granatnaja', 'Titan') või 4 m vahega (tugevakasvulised sordid). Koduaias võib pihlakat kasvatada murus. Pihlakad on vähenõudlikud, kuid väetamine suurendab saaki. Enamik sorte kannab vilja üle aasta, regulaarsemalt kannavad vilja 'Rosina', 'Granatnaja' ja 'Titan'. Saak on 10-30 kg, mõnel juhul 100 kg puu kohta. Kultuursorte kahjustavad jänesed, kärntõbi, pihlaka-leherooste (tekitaja Gymnosporangium juniperinum),monilioos ( Monilia aucuparia)ja pihlaka- ehk õunakoi ( Argyresthia conjugella).Tuntuim pihlakasortide aretaja on Ivan Mitšurin. Aastal 2000 oli pihlakas Aasta Puu.

VE, 2006; EME 2, 2009 ( K. Kask); muudetud 2011

# data[].attributes.attachment_link.description
pihlakas ( Sorbus), heitlehiste lehtpuude ja -põõsaste perekond roosõieliste sugukonnast; umbes 100 liiki põhjaparasvöötmes. Lehed terved, hõlmised või paaritusulgjad, valged, harvemini roosad õied asetsevad paljuõielistes kännastes, mõrkjashapu marjataoline õunvili on enamasti punane, mõnel liigil roosa või valge. Pihlaka puit on hästi töödeldav. Head korjetaimed, kasvatatakse ka ilupuuna.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Iga aasta puuks ei jätku vägilasi, mõnikord tuleb läbi ajada ka väheldasematega. Just nõnda – väheldane – võib öelda tänavuse aasta puu, pihlaka kohta. Eestis kasvab looduslikult kolme liiki pihlakaid. Kõige tuntum on muidugi sügiseti oran'zpunaseid marjakobaraid kandev harilik pihlakas. Temaga samasse perekonda kuuluvad aga ka ainult Saaremaalt leitav looduskaitsealune tuhkpihlakas ja Eesti lääneosas looduslikult kasvav ning kõikjal Eestis puiesteedelt tuttav pooppuu. Kahe viimase sugulus hariliku pihlakaga võib esmapilgul, eriti lehti vaadates, jääda arusaamatuks: võrreldes hästi tuntud hariliku pihlaka sulgjaid liitlehti kahe ülejäänud liigi lihtlehtedega, on tõepoolest raske neid samasse perekonda panna. Ent sugulust mõõdetakse taimeteaduses pigem õite ja viljade kui lehtede järgi. Viljad on neil kolmel puul välimuselt tõesti sarnased, kuigi teistsuguse maitsega.

Pihlakaviljadest rääkides ei saa märkimata jätta veel ühte botaanikute arusaama erinevust tavavaatleja omast: botaanikud peavad pihlakate vilju nende õunaga sarnase ehituse tõttu mitte marjadeks, vaid õunviljadeks. Puudeuurija Hendrik Relve ongi neid naljatamisi nimetanud pihlaõunteks. Kuid tavakeeles võime pihlakavilju rahumeeli ikka marjadeks kutsuda.

Pihlaka perekonna teadusnime Sorbus päritolu pole päris selge. Arvatakse, et see võib olla tuletatud Saksamaa idaosas elava lääneslaavi rahva sorbide nimest, aga võib-olla hoopis keldi sõnast sor – mõrkjas. Ladina sorbere tähendab alla neelama. Marjamahlast tehtud idamaist jooki on araabia keeles nimetatud sorbetiks ehk šerbetiks (võib-olla valmistati ka pihlakamarjadest sorbetti). Milline neist oletustest õige on, polegi nüüd lihtne kindlaks teha. Pihlakad on Euroopas tuntud puud ja nende teadusnimel võis olla nii üks kui ka teine algupära.

Igal maal on pihlakaid nimetatud oma keeles. Huvi pakub tõsiasi, et ühe Kesk-Euroopa pihlakaliigi ingliskeelset nimetust seostatakse pihlakate teadusnimega Sorbus. Nimelt vahtralehine pihlakas on Inglismaal tuntud nime all wild service tree – otsetõlkes metsik teeninduspuu. Tõenäoselt on service vaid häälduspärane mugandus sõnast sorbus. Kuid on ka oletatud, et nimi service tuleneb hispaaniakeelsest sõnast cerveza – õlu, mida kunagi olevat pihlakamarjadest pruulitud. Saksakeelne hariliku pihlaka nimetus die Eberesche viitab ilmselt pihlakalehtede sarnasusele saarepuu omadega ( eber=kult; esche= saar).

Pihlaka perekond oma 85 liigiga on laialt levinud põhjapoolkeral. Euraasias leidub nii sulgjate liitlehtedega kui ka tervete ja hõlmiste lihtlehtedega liike, Põhja-Ameerikas kasvavad looduslikult ainult liitlehtedega pihlakad. Tuntud on ka huvitavate pool-liht- ja pool-liitlehtedega puud: lehtede alaosa koosneb sulglehekestest, keskosa on hõlmine ja lehetipp vaid saagjaservaline. Mõned sellistest on ilmselt hübriidse päritoluga, nagu näiteks hariliku pihlaka ja tuhkpihlaka ristandiks peetav tüüringi pihlakas ( Sorbus x thuringiaca) Ida-Saksamaal. Seevastu hariliku pihlaka ja pooppuu ristandiks arvatud soome pihlakat ( S. hybrida) peetakse nüüd tõeliseks liigiks – tetraploidseks apomiktiks. Apomiksist – seemnete arenemist normaalsest viljastamisest "mööda hiilides" – tuleb pihlakatel ette, nagu paljudel teistelgi roosõielistel taimedel.

Tuhkpihlakaid laiemas mõttes – tervete lihtlehtedega pihlakaliike – kasvab looduslikult nii Euroopas, Himaalajas kui ka Jaapanis. Põhja-Euroopas tuntute seas on ka meie tuhkpihlakas ( Sorbus rupicola) ja pooppuu ( S. intermedia). Paaril Euroopa pihlakaliigil on vahtralehe-taolised hõlmised lehed ( S. torminalis – vahtralehine pihlakas). Himaalaja mägimetsades kasvab suurte, kuni veerand meetri pikkuste, alt valgete tervete lehtedega pihlakaliike nagu näiteks S. cuspidata ja S. mitchellii, mis kannavad paari sentimeetri jämedusi kahvatuid "õunakesi". Jaapanis kasvava pihlaka ( S. alnifolia, tõlkes lepalehine) lehed sarnanevad pigem valgepöögi kui lepa omadega. Paljud neist pihlakaist köidavad suvel pilku oma kahevärviliste lehtedega (pealt rohelised, alt valged), sügisel aga nii värviküllusega (kollane kuni punane) kui ka eredate marjadega.

Sulgjate lehtedega pihlakatest on kõige tuntum Euroopa levilaga harilik pihlakas ( S. aucuparia), mida meilgi tunneb igaüks. Aasias kasvab looduslikult tosinkond sulglehelist pihlakaliiki, neist mitmed on sügiseti väga dekoratiivsed. Oran'zide marjade kõrval võib neil puudel näha ka punaseid, kollaseid, nõrgalt roosasid ja isegi valgeid. Mitmed Hiina pihlakapuud paistavad silma erakordselt kaunite sügisvärvidega: S. sargentiana kannab väga pikki tumerohelisi punaste rootsudega lehti, mis sügisel värvuvad sarlakpunaseks nagu marjadki. Ka S. discolor kannab üheaegselt suuri punaseid vilju ja lehti. Ülespoole hoiduvate võraharude tõttu on see väga soovitatav tänavapuu.

Põhja-Ameerika pärismaised pihlakaliigid S. americana ja S. scopulina sarnanevad meie hariliku pihlakaga, kuid erinevad peamiselt lehtede ja marjade suuruselt.

Eestis on pihlakat peetud inimese visaduse ja sitkuse võrdkujuks (jätkem saarterahvale nende eriarvamus kadaka visadusest). Temaga seotud uskumustest ja tema kasutamisest on huvitavalt kirjutanud Ants Viires oma raamatus "Puud ja inimesed" (1975) ja Hendrik Relve "Vahtral on sünnipäev sügisel" (1981) ning "Puude juurde. Puud ja põõsad looduses, pärimustes ja nüüdses kasutuses" (1998).

Jääb veel lisada, et pihlakad on pälvinud sümboli tähenduse ka mitmete teiste rahvaste juures. Soomes on harilik pihlakas Põhja-Savo maakonnataim. Saksamaal oli 1993. aastal valitud aasta puuks aedpihlakas ( S. domestica), 1997. aasta puuks aga harilik pihlakas.

Pihlakatest on aretatud söödavate viljadega kultuurvorme, mille marjadel puudub mõrkjas maitse.
Pihlakate lehed võivad olla vägagi erineva väljanägemisega:

ülemises reas harilik pihlakas ning pooppuu (lehe ülemine ja alumine pool)

alumises reas vahtralehine pihlakas ning tuhkpihlakas (lehe ülemine ja alumine pool).

Joonistus: Kristjan Raud

# data[].attributes.attachment_link.description
Iga aasta puuks ei jätku vägilasi, mõnikord tuleb läbi ajada ka väheldasematega. Just nõnda - väheldane - võib öelda tänavuse aasta puu, pihlaka kohta. Eestis kasvab looduslikult kolme liiki pihlakaid. Kõige tuntum on muidugi sügiseti oran'zpunaseid marjakobaraid kandev harilik pihlakas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pihlakas (Sorbus) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv puude perekond, mis kasvab kogu Euroopas ja Aasias ning Põhja-Ameerikas. Nad ei ole väga kõrged puud, kuid võivad siiski kasvada isegi 15 m kõrguseks. Osa liike ei annagi puu mõõtu välja, vaid on hoopis põõsad.

Maailmas leidub üle saja pihlakaliigi. Täpset liikide arvu on raske kindlaks teha, kuna pihlakas hübridiseerub väga kergesti. Peale selle on pihlakatel palju alamliike.

Pihlakas pole tarbepuuna laialdast kasutust leidnud, sest oksavaba pihlakapakku on väga raske hankida. Pihlaka puit koosneb lüli- ja maltspuidust, kusjuures mõlemad on punakad või pruunikad, seega küllaltki dekoratiivne. Küll aga kasutatakse pihlakapuitu väiksemate esemete valmistamiseks.

Vanasti usuti, et maja ümber istutatud pihlapuud võisid tõrjuda nõidust või lihtsalt naabrite pahasoovlikkust. Küllap samal põhjusel soovitavad tänapäeva "nõiad" kaasas kanda pihlaoksakest ning sageli tehakse tema puidust amulette. Usuti, et maja ümber istutatud pihlakad kaitsevad maja isegi piksetabamuse eest. Pihlakas peletas pahad vaimud majast eemale ning tema küljest võetud vitsad pidid aitama lapsi sõnakuulelikuks.

Isegi pihlapuu all istumine toovat tervist, seetõttu paigutatakse nüüdki veel aiakujunduses ja linnaparkides istekohti just nimelt selle puu lähedusse või okste varju.

Pihlaka vili on kerajas väikeste seemnetega õun, aga kuna ta on väga pisike, siis rahvasuus kutsutakse teda marjaks.

Noorelt on see rohekas, küpsedes muutub algul oranžiks ja siis erepunaseks. Õun on väga hapu, terava kirbe maitsega. Pihlaka viljad on põhjamaal tihti olnud korralikuks vitamiiniallikaks.

Pihlakat on hea kasvatada piirkondades, kus teised marjad külma tõttu hästi kasvada ei taha. Vist seetõttu ongi enamik pihlakasorte pärit Venemaalt.
Pihlakamarjade kasulikkus
Pihlaka värsked viljad on kibeda maitsega, aga esimesed öökülmad parandavad maitset ja kibedus kaob.

Pihlakast on aretatud sort, mis sisaldab suhkrut kuni 9% ja on magus juba enne öökülmi. Krimmis kasvab pihlakaliik, mille viljad sisaldavad 14% suhkrut. Need viljad on suured, kuni 3,5 cm läbimõõduga, kaaluvad kuni 20 g, on ilusad ja maitsvad. Seda liiki ei saa aga kahjuks Eestis kasvatada, sest ta ei talu meie talvesid.

Toitumisspetsialist Aive Luigela on rõhutanud, et pihlakamarjad on suure vitamiinisisaldusega. C-vitamiini hulk sõltub aastast ja kasvukohast ning seda võib 100 g marjades olla lausa 40-220 mg. Veel rohkem C-vitamiini leidub vaid kibuvitsa- ja mustasõstramarjades.

Pihlakamarjad on rikkad ka teistest vitamiinidest, nagu D-, K-, E-, B-grupp. Mineraalainetest leidub nendes rohkesti rauda, magneesiu- mi, kaaliumi, kaltsiumi, fosforit, räni, väävlit, mangaani.

Karotenoidide hulgalt suudab pihlakamarjadega võistelda vaid porgand. Nad sisaldavad veel flavonoide, sahharoosi, glükoosi, park- aineid, pektiine, eeterlikke õlisid, kiudaineid, orgaanilisi happeid. Marjade väärtus on suur, päevas piisab vaid 10-15 suhupistmisest, et anda organismile vajalikud vitamiinid, kirjutab Aive Luigela.

Vanal ajal oodati marjade korjamisega esimeste miinuskraadide saabumiseni, tänapäeval saame nad aga pista sügavkülma. Sinna võivad pihlamarjad jäädagi talve ootama, hoidiste tegemiseks saab nad paari päeva pärast külmast välja võtta.

Hea on teada, et pihlaka toiteväärtus külmutamisel ei vähene, nii nagu kibuvitsal.

Virk aednik korjab pihlakamarjad ära nende valmimisel ja pistab paariks päevaks sügavkülma. Mugav aednik aga ootab pisut ja laseb loodusel külmutamise töö enda eest teha.

Pihlaka vilju võib süüa toorelt või teha moosi, kisselli, marmelaadi ja želeed. Neist saab teed ja pihlamarju ka marineeritakse. Kuivatatud marjadest valmistatud pulbrit pannakse pirukatesse. Hästi passivad pihlaka viljad mõne teise, näiteks õunamoosi hulka särtsu andma.

Rahvameditsiinis kasutatakse pihlakamarju skorbuudi ja verejooksu vastu, diureetikumina, higistama ajava vahendina ja lahtistina. Pihlakad sisaldavad rikkalikult pektiinühendeid, mis suhkrutega ühinedes kaitsevad seedekulgla limaskesta, seovad ja viivad kehast välja mürgid.

Kuna pihlakamarjad sisaldavad parasorbiinhapet, pole soovitatav neid korraga toorelt palju süüa. Ettevaatlik peab olema mao ülihappesuse korral - siis võiks marju tarbida väikestes kogusetes ja pigem kuumtöödeldult.
Allikas: www.rodoaed.ee, www.terviseleht.ee

# data[].attributes.attachment_link.description
Pihlakas (Sorbus) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv puude perekond, mis kasvab kogu Euroopas ja Aasias ning Põhja-Ameerikas. Nad ei ole väga kõrged puud, kuid võivad siiski kasvada isegi 15 m kõrguseks. Osa liike ei annagi puu mõõtu välja, vaid on hoopis põõsad. Maailmas leidub üle saja pihlakaliigi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Viiskanda on peetud üheks pihlaka nõiaväe põhjustajaks. Võib mõelda ka vastupidi – et viiskand võis nõiamärgiks saada seetõttu, et ta just pihlamarjalt leiti. Nii või naa, kuid nõiapuuks on pihlakat peetud küll. Ta on rahvapärimustes

üks neljast nõia vahepuust.

Nagu voolav vesi (rahvakeeli kõnelev vesi), nii pidi vahepuugi kaitsma inimest väljastpoolt tulevate mõjude vastu. Näiteks, kui külas oli surnu, siis kehtisid igasugused töökeelud – kardeti, et surnu võib tööõnne endaga kaasa viia. See keeld ei puudutanud aga peret, kes elas teispool oja. Samasugust kaitset võisid pakkuda ka vahepuud – tamm, kibuvits, kadakas ja pihlakas. Pihlakas vast kõige enam. Maja ümber istutatud pihlapuud võisid tõrjuda veel nõidust või lihtsalt naabrite pahasoovlikkust. Küllap samal põhjusel soovitavad tänapäeva "nõiad" kanda kaasas pihlaoksakest ning sageli tehakse tema puidust amulette. Maja ümber istutatud pihlakad usuti kaitsvat maja isegi piksetabamuse eest.

Ent võrreldes vanu uskumusi tänapäevastega, saab selgeks, et ennevanasti ei seostatud pihlakat enesestmõistetavalt ainult heaga: temas oli

vägi, mida võidi kasutada mitmeti.

Mõnel pool on lausa peljatud istutada pihlakaid eluhoonete lähedale. Setu pärimuse kohaselt usuti, et kui maja ligidal kasvav pihlakas saab inimese käsivarre jämeduseks, võib selle pere vanim liige surra.

Eks avaldu pihlaka vägi ka tema vähenõudlikkuses: kui kõnnite rannikul ja näete kivisel maaninal või laiul kasvamas puud, võite olla üsna kindel, et see on pihlakas. Lindudest kantuna kasvab ta mõnikord ka vanadel müüridel ja varemetel, koguni teise puu võras. Pihlakas läheb oma vähenõudlikkuses kasvama peaaegu igal pool, vaid vanemast peast vajab ta mõnevõrra rohkem valgust.

Mis on uskumuste taga,

võib vaid oletada. Pikse kohta kasutatud nimetused sarnanevad kuidagimoodi vägevaks peetud surnud esiisa nimetustega (kõu–kõuk, äike–äi, vanaisa–uku). O. Loorits on arvanud, et eesti piksejumala kujutelm on tulenenud surnuteusust, I. Paulson aga oletanud surnutega seotud ja loodususkumuste hilisemat kokkusulamist.

Kuidagi seostuvad omavahel ka Uku ja pihlakas. Jumal Uku naiseks oli Rauni (vanad soome nõialaulud räägivad Põhjala emandast Raunast või Raanast). Selle nimega arvatakse aga ühenduses seisvat üht pihlaka rahvapärastest nimetustest. Mõnelt poolt on teateid, et neiud ja naised ohverdanud pihlakatele, tehes nõnda panuse tervisele. Ohvripuuna pole pihlakas siiski sagedane. Küll aga on arvatud, et pihlakarohketel aastatel saavad vanatüdrukud mehele.

Erepunased marjad torkavad juba eemalt silma ja analoogmaagilisel põhimõttel on pihlakarohketele aastatele usutud järgnevat tulekahjusid ja sõda (veri). Mõnel pool on pihlakas olnud kasutusel kontaktmaagilistel ravitoimingutel: haigeid kohti hõõruti vastu puud või marju; puu külge pandi riideräbal, millega oli eelnevalt hõõrutud haiget kohta, uskudes, et marju sööma tulnud linnud korjavad haiguse puudelt üles ja kannavad minema.

Karjakepist väravateni

Rahvapärimuses on pihlakane kepp või vits sageli seotud tõrjemaagiaga. Pihlakane karjakepp hoidvat hundid karjast eemal. Kepp tuli lõigata suure neljapäeva hommikul vara kohast, kus kolme mõisa piirid kokku jooksid. Pidemele lõigati viiskannad – nagu need olid pihlamarjadel.

Pihlakavitsa kasutati eriti selliste haiguste tõrjel, mille põhjustajaks peeti vaimolendeid – halltõbi, painaja (mis on teinekord rahvausundis ka kokku sulandunud), loomade painajad. Ent sellega ei tohtinud kunagi lüüa piimalehma – piim pidi kaduma.

Tean inimest, kes tõrjus pihlakase vitsaga oma korterist vaaraosipelgaid. Õpetus olnud järgmine: vits tuua volbriööl ning seista sellega vana kuu aegu toas nii, et kuu endale peale ei paistaks. Siis tuli leida mõni kuuvalgel kooserdav sipelgas ja saata ta pihlakavitsaga õrnalt lüües ära. Oli siis põhjuseks tõrjemaagia või midagi muud, kuid sipelgad olevat kadunud.

Tõrjemaagiline algupära oli ka pihlakaväravatel, millest lojused karjalaskepäeval läbi aeti – nii loodeti hoida karjaõnne. Mõnikord puges haige inimenegi läbi lõhkiaetud pihlakavitsa, mis pärast jälle kinni seoti. Kalavõrke on "puhastatud" neid läbi lõhkiaetud pihlakavitsa tõmmates.

Rahvausundis tuntakse nõidusvahendina veel pihlakast punni: kui panna salguke naise juukseid tareseina auku pihlakase punni taha, siis pidi naine kodus püsima. Niisamuti toimetati ka koeraga, kes kodunt ära kippus. Vistrike raviks pandi pihlakase punni taha riideräbal, millega oli eelnevalt vistrikke hõõrutud. Paiguti usuti, et pihlakase punni taha võib tark peita oma teadmised ja sõnad, et siis rahus surra.

Pihlakat on peetud ka varjajaks. Tema alla sai peitu pugeda katku ja koerakoonlaste eest. Ilmselt oli kujutlus koerakoonlastest tekkinud suuresti väikest kasvu mongolite rüüstesalkade järgi, kes pärast suuri sõjakäike veel pikka aega Euroopat, sealhulgas ka Eestit laastasid. Koerakoonlased ajanud inimesi taga lõhna järgi nagu koerad. Kuid toomingate ja pihlakate all ei suutnud nad inimese lõhna eristada – pihlakaõitel on vänge, lehkavat liha meenutav lõhn. Pihlaka alt ei olevat pagenud inimest leidnud isegi katk...

Pihlaka puit on sitke ja kõva ja libe –

sellest saadi häid rehapulki ja haamrivarsi ning see sobis vankritelgede ja mitmete puust masinaosade (hammasrattad) valmistamiseks. Pihlalehti visati ja visatakse tänini kihiti kartulite sekka, et need talvel paremini säiliksid.

Kui eestlastelt küsida lemmikpuu kohta, siis pihlakale osutab veidi üle 6%. Nii on ta umbes kuuendal kohal.

Pihlamarjad on mõrkjad. Kuid pärast suuremaid külmi tasub neid siiski proovida – külmad marjad on maitsvad ja samas vänged. Nii nagu on pihlakas isegi – tavaline ja samas eriline.

Foto: Arne Ader

# data[].attributes.attachment_link.description
Viiskanda on peetud üheks pihlaka nõiaväe põhjustajaks. Võib mõelda ka vastupidi - et viiskand võis nõiamärgiks saada seetõttu, et ta just pihlamarjalt leiti. Nii või naa, kuid nõiapuuks on pihlakat peetud küll. Ta on rahvapärimustes Nagu voolav vesi (rahvakeeli kõnelev vesi), nii pidi vahepuugi kaitsma inimest väljastpoolt tulevate mõjude vastu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pressiteade 22.03.2008

Esmaspäeval, 24. märtsil Tamsalu Rahvamajas kell 10 algav seminar Lääne -Virumaa ning Järvamaa õpetajatele-ametnikele on projekti „Olen osa loodusest!" loodusnädalate ja loodusvaatluste lähtepunktiks.

Tamsalu vallas Uudeküla ristist Lasila peale keerates ning sealt veel 400 meetri edasi sõites jõuate Kassaku talu maadel kasvava Eesti jämedaima pihlaka juurde, mille ümbermõõt on 2 m 45 cm. See on ligilähedane kahe inimese kätepaari pikkusega.

Projekt keskendub sellel aastal koostöös Riikliku Looduskaitse keskusega oma kodukoha loodusväärtuste väljaselgitamisele ja loodusvaatluste läbiviimisele. Juhendeid loodusvaatluste läbiviimiseks jagavad Eesti Loodusuurijate Seltsi ning loodusvaatluste portaali asjatundjad.

Loodusnädalate läbiviimise ideid jagatakse seminaridel osalejatele RMK Sagadi looduskooli juhendajate poolt.

Ökokrati kümneaastane praktika on näidanud, et läbi noorte on võimalik mõjutada pere täiskasvanuid enam loodussõbralikumale ellusuhtumisele, mis omakorda loob soodsad võimalused meie kõigi tervisliku elukeskkonna kujunemiseks.

Projekti „Olen osa loodusest!" ligi 27500 noort vabatahtlikku üle Eesti võtavad osa Teeme Ära 2008 koristusaktsioonides 3. mail koos oma hariduskollektiivide ja vanematega.

Projekti kulminatsiooniks noorematele lastele on maikuus Paunkülas läbiviidav Puhta Looduse Pidu.

Vanematele koolinoortele alates 6. klassist toimub maikuus Tartu Kivilinna Gümnaasiumis õpilaste teaduskonverents, kus tutvustatakse oma kodukoha väärtusi, kasutades loodusvaatluste andmeid ja uurimustöö tulemusi.

Projekt lõpeb 11. juunil kokkuvõtva konverentsiga Kilplalas, kuhu on kutsutud kõik projektis osalenud õpetajad ning omavalitsuste spetsialistid.

Ökokrati koostööpartneriteks - toetajateks on SA KIK, Riiklik Looduskaitsekeskus, Keskkonnaministeeriumi Info-ja Tehnokeskus, Eesti Loodusuurijate Selts, Teeme Ära 2008, Keskkonnaministeerium, RMK Sagadi looduskool, AS Tallinna Vesi, 108 omavalitsust ja paljud erinevad organisatsioonid.

Sarnaseid keskkonnaharidusprojekte korraldab MTÜ Ökokratt aastast 1999

Lisainfo:

Jane Adler
MTÜ Ökokratt
GSM 5148591
This email address is being protected from spambots. You need JavaScript enabled to view it.
www.okokratt.ee
skype: jane_adler

# data[].attributes.attachment_link.title
Eesti jämedaim pihlakas on Järva- ning Virumaa loodusvaatluste mõõdupuuks

# data[].attributes.attachment_link.description
Pressiteade 22.03.2008 Esmaspäeval, 24. märtsil Tamsalu Rahvamajas kell 10 algav seminar Lääne -Virumaa ning Järvamaa õpetajatele-ametnikele on projekti „Olen osa loodusest!" loodusnädalate ja loodusvaatluste lähtepunktiks. Tamsalu vallas Uudeküla ristist Lasila peale keerates ning sealt veel 400 meetri edasi sõites jõuate Kassaku talu maadel kasvava Eesti jämedaima pihlaka juurde, mille ümbermõõt on 2 m 45 cm.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Otsime pealkirjas esitatud küsimusele vastust Metsaordu algatatud projekti "Põlispuu" andmebaasist.

Kõrgeima hariliku pihlaka kohta saatis käesoleva aasta algul teate metsateadlane Paul Ott. See kasvab Valgamaal Otepää vallas Otepäält Paluperasse viiva maantee 4. kilomeetril paremat kätt (150 meetri kaugusel teest). Kõrgusmõõtjaga Suunto sai P. Ott puu kõrguseks 20,5 meetrit ning rinnakõrguselt tüve ümbermõõduks 153 sentimeetrit.

Vaid veidi madalamad pihlapuud kasvavad Lääne-Virumaal Kadrina vallas Arbaveres Koppase talu juures (fotol). Neid on Eesti Looduses tutvustanud Aivar Saatmann [1]. Mõõtsin mullu Koppase pihlakaid kõrgusmõõtjaga Silva kolmest küljest. Puud osutusid veidi madalamaks, kui oli varem pakutud: üks neist küündis 19 meetrini (tüve ümbermõõt rinnakõrguselt 180 cm); teise, kahetüvelise puu ladvad ulatusid 19 ja 19,5 meetri kõrgusele (tüvede ümbermõõdud rinnakõrguselt vastavalt 190 ning 195 sentimeetrit) .

Kõrgeimaks pooppuuks on mitmes varasemas allikas sageli mainitud 18,5-meetrist Mäebe pooppuud Saaremaal. Kui tänavu suvel seda mõõtma läksin, selgus, et ta ulatub vaid 16 meetrini: raugastunud puu kõrgeim haru on vahepeal murdunud. Praegu teadaolev pikim pooppuu kasvab Metsaordu andmebaasi järgi Tallinnas Hirvepargis. Sain tänavu suvel tema kõrguseks 18 meetrit (1989. aastal on Heldur Sander sama puu kõrguseks mõõtnud 17 meetrit). Kirjanduse andmeil leidub 18-meetriseid pooppuid veel Saaremaal Kuressaare lossipargis ja Mõntu pargis.

Tuhkpihlakatest on praegu kasvavate puude seas pikim Mari Reitalu tutvustatud 10-meetrine puu Saaremaal Viidumäel [2]. Tagamõisas kasvanud 11,5 meetri kõrgune tuhkpihlakas on kahjuks hävinud. Üsna võimas tuhkpihlakas kasvab ka Saaremaal Viieristi looduskaitsealal: järsul astangunõlval seisvaid tuhkpihlakaid mõõtes leidsin tänavu suvel ühe 9-meetrise.

Kirjandus:

S a a t m a n n, A., 1991. Veel Eestimaa suurtest puudest. Eesti Loodus, 12

R e i t a l u, M., 2000. Mitme pihlaka maa on Eesti ? Eesti Loodus 6.

# data[].attributes.attachment_link.description
Otsime pealkirjas esitatud küsimusele vastust Metsaordu algatatud projekti "Põlispuu" andmebaasist. Kõrgeima hariliku pihlaka kohta saatis käesoleva aasta algul teate metsateadlane Paul Ott. See kasvab Valgamaal Otepää vallas Otepäält Paluperasse viiva maantee 4. kilomeetril paremat kätt (150 meetri kaugusel teest). Kõrgusmõõtjaga Suunto sai P. Ott puu kõrguseks 20,5 meetrit ning rinnakõrguselt tüve ümbermõõduks 153 sentimeetrit.