# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. У старогрецькій трагедії - керівник і заспівувач хору. Коли хор скінчив співати, Меценат злегка кивнув головою корифеєві (Л. Укр., III, 1952, 447).

2. Танцівник кордебалету, який виконує сольні партії.

3. перен., Провідний, видатний діяч науки, мистецтва тощо. - Корифеї марксизму дали нам цінний дороговказ для розвитку нашої науки (Рибак, Час.., 1960, 436); Театральна діяльність Карпенка-Карого зв'язана з тими трупами, в яких працювали корифеї українського театру - М. Кропивницький, М. Заньковецька, М. Садовський, П. Саксаганський (Життя К.-Карого, 1957 212)

Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. - Т. 4. - С. 291.

# data[].attributes.attachment_link.title
корифей - Словник української мови - значення слова, це:

# data[].attributes.attachment_link.description
КОРИФЕ́Й, я, ч.1. У старогрецькій трагедії - керівник і заспівувач хору. Коли хор скінчив співати, Меценат злегка кивнув головою корифеєві (Л. Укр., III, 1952, 447).2. Танцівник кордебалету, який виконує сольні партії.3. перен., Провідний, видатний діяч науки, мистецтва тощо.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТРУ́ПА, и, ж. Колектив артистів театру або цирку. У нас тепер якраз приїхала трупа Саксаганського (Мирний, V, 1955, 385); Багато міст, містечок, сіл звидів Яким, мандруючи з цирковою трупою (Ков., Світ.., 1960, 16); // Про ансамбль яких-небудь виконавців. В Севастополі на пароплав сіла трупа музикантів, що потім ввесь час розважала подорожніх (Скл., Помилка, 1933, 93).

Мандрівна́ тру́па - група артистів, що переїздить із місця на місце, не маючи постійного театру для виступів. Один стаціонарний приватний театр, кілька мандрівних труп та аматорських гуртків - ось що являло собою українське театральне мистецтво напередодні Жовтневої революції (Мист., 4, 1959, 4).

Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. - Т. 10. - С. 299.

# data[].attributes.attachment_link.title
трупа - Словник української мови - значення слова, це:

# data[].attributes.attachment_link.description
ТРУ́ПА, и, ж. Колектив артистів театру або цирку. У нас тепер якраз приїхала трупа Саксаганського (Мирний, V, 1955, 385); Багато міст, містечок, сіл звидів Яким, мандруючи з цирковою трупою (Ков., Світ.., 1960, 16); // Про ансамбль яких-небудь виконавців.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Драматичне мистецтво. До драматургії Леся Українка звернулася в середині 90-х років минулого століття (Укр. літ., 9, 1957, 263); // Характерні риси стилю, прийоми творчості в драматичному мистецтві якого-небудь письменника, напрямку, школи і т. ін.

2. збірн. Сукупність драматичних творів письменника, літературного напрямку, народу, епохи. У моїй багатогранній мистецькій роботі я ніколи не зустрічав більш вдячного матеріалу для творчості, ніж багатогранна і художньо досконала драматургія Горького (З глибин душі, 1959, 63); Збільшення в репертуарі театрів питомої ваги радянських вистав було свідченням активізації і зміцнення молодої радянської драматургії (Мист., 4, 1958, 10).

3. Теорія побудови драматичного твору. Його [О. Пушкіна] драматургічні твори ("Борис Годунов", маленькі трагедії, "Русалка"), його критичні статті з питань драматургії й театру відіграли визначну роль в утвердженні реалізму в вітчизняному театральному мистецтві (Про мист. театру, 1954, 5).

Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. - Т. 2. - С. 406.

# data[].attributes.attachment_link.title
драматургія - Словник української мови - значення слова, це:

# data[].attributes.attachment_link.description
ДРАМАТУРГІ́Я, ї, ж.1. Драматичне мистецтво. До драматургії Леся Українка звернулася в середині 90-х років минулого століття (Укр. літ., 9, 1957, 263); // Характерні риси стилю, прийоми творчості в драматичному мистецтві якого-небудь письменника, напрямку, школи і т. ін.2. збірн. Сукупність драматичних творів письменника, літературного напрямку, народу, епохи.

# data[].attributes.headline
Наш маршрут пролягає

# data[].attributes.body
Наш маршрут пролягає через ті села, містечка, в яких жив, працював І.Тобілевич. Запрошуємо в дорогу.

# data[].attributes.headline
Хутір Надія онлайн

# data[].attributes.subject
Хутір Надія онлайн

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хутір Надія

Державний заповідник-музей І. К. Карпенка-Карого (Тобілевича) cтворений на території садиби, що належала визначному драматургу, театральному діячеві кінця XIX - початку XX ст. Іванові Карпенку-Карому.

Садибу закладено в 1871 році батьком драматурга Карпом Тобілевичем і названо іменем його дружини - Надії Тарковської. Згодом І. Карпенко-Карий обирає садибу постійним місцем проживання.

На хуторі Надія ним написано 11 п'єс із 18, які увійшли в золотий фонд національної класичної драматургії. Тут же були написані ним історичні драми "Сава Чалий", "Гандзя" та інші.

# data[].attributes.attachment_link.title
Музеї - "Хутір Надія" - Кіровоградська обл., с. Миколаївка

# data[].attributes.attachment_link.description
Державний заповідник-музей І. К. Карпенка-Карого (Тобілевича) cтворений на території садиби, що належала визначному драматургу, театральному діячеві кінця XIX - початку XX ст. Іванові Карпенку-Карому. Садибу закладено в 1871 році батьком драматурга Карпом Тобілевичем і названо іменем його дружини - Надії Тарковської. Згодом І. Карпенко-Карий обирає садибу постійним місцем проживання.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
В Арсенівці між степами,

Де річка Вись тече ярами,

Родився хлопчик. Привітали.

До серця ніжно пригортали.

Матуся все пісні співала,

Коли Іванка колисала.

З любов’ю брав і батько сина,

Й запам’яталася година.

Як син уперше посміхнувся,

Промовив слово…
Й присягнувся

Тоді Карпо освіту дати,

Та не забув ще й нагадати,

Що із дворянського він роду,

А не з простого, бач, народу…

# data[].attributes.body
Народився Іван Тобілевич 29 вересня 1845 року Бобринецького повіту Херсонської губернії, тепер Новомиргородський район, Кіровоградська область    у  родині зубожілого дрібного шляхтича Карпа Адамовича Тобілевича гербу Трживдар, управителя поміщицького маєтку, який викупив із кріпацтва майбутню дружину Євдокію Садовську.

# data[].attributes.headline
Родина Тобілевичів

# data[].attributes.subject
Родина Тобілевичів

# data[].attributes.body
Родина була велика (шестеро дітей), четверо, Іван, Микола, Панас та Марія, стали основою «театру корифеїв». Батьки старалися дати освіту дітям.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
Поїдемо з тобою в школу,

У Бобринецьку, повітову, -

Сказав Карпо. Враз сколихнулось

Івана серце й відгукнулось

Якоюсь жалістю до себе,

Та що робить, мабуть, так треба

# data[].attributes.body
У повітову містечку Бобринець Іван навчався в училищі, був гарним учнем і навчання закінчив із відзнакою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Повітове_училище_у_Бобринці.JPG

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
І ось пройшли роки навчання.

Були і розпач, і чекання…

Йти працювати. Чотирнадцять

Всього років. І кільканадцять Чи днів, чи місяців. Можливо,

Він міг прожити й так щасливо,

Коли б не різні ті пригоди…

# data[].attributes.body
З 1859 р. працював писарчуком станового пристава в містечку Мала Виска.   Нелегко було чотирнадцятирічному заробляти на шматок хліба. Старші канцеляристи намагалися перекласти на плечі хлопчика більшість роботи. Та гордий Іван не з тих, що мовчки терплять.

# data[].attributes.attachment_link.title
800px-Меморіальна_дошка_Карпенку-Карому_(Мала_Виска)

# data[].attributes.body
Довелося йому працювати у різних повітових установах. І в Бобринці також, де Іван Карпович познайомився із Кропивницьким, а пізніше ще й із Старицьким.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
Пішов він пішки

Із Бобринця в Єлисавет, хоч ніжки

Хотіли часом відпочити,

Та він боявсь, щоб не спізнитись.

Увечері, мов у святиню,

Ввійшов в театр… - О небо синє!

Яких акторів посилаєш!

І Бога в світі прославляєш!

Зливалася тоді стихія

З побаченим в спектаклі, й мрія

Івана охопила: грати,

Як Олдрідж, а також писати,

Як і Шекспір. Звернувсь до Бога.

В душі була якась тривога.

# data[].attributes.headline
Єлисаветград

# data[].attributes.subject
Єлисаветград

# data[].attributes.body
Єлисаветград. У цьому місці Іван Тобілевич переживав чимало різних почуттів: радості, суму, щастя та горя.

Тут він працює у канцелярії поліційного управління. Чиновником Іван був справедливим. Не ділив людей на бідних і багатих, чужих та рідних, а це ой як не до вподоби було начальству.

Іван Карпович одружується із Надією Тарковською, донькою панів Тарковських. Народжуються діти.

У цьому місті Іван займається улюбленою справою – грає в театрі.

Тут і горе не відступає – помирає дружина, потім старша донька Галя. Згодом І.Тобілевича звільняють із роботи та відправляють у Новочеркаськ під трирічний поліційний нагляд.

# data[].attributes.body
Після смерті дружини Надії під опіку Івана Карповича переходить маєток Тарковських разом з великими боргами помістя. Іванові довелося рятувати землю, взявши в банку позику. Іван Карпович був і опікуном старшого сина Тарковського – Олександра. Його син Арсеній стане відомими російським поетом, а його внук Андрій, син Арсенія (1932-1986) – всесвітньовідомим кінорежисером.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
Новочеркаськ.
Іван в засланні.

Не все було так, як хотілось.

В неволі серденько зітлілось.

У кузні тяжко працювати

Ще тяжче п’єси посилати,

Які не раз і повертали.

Спасибі людям, що навчили

Стать палітурником. Ходили

Клієнти різні й замовляли

І гроші за той труд давали

# data[].attributes.body
Дорога нас привела в м.Новочеркаськ. Тяжка праця, туга за залишеними з батьком, Карпом Адамовичем, на хуторі трьома дітьми робили життя нестерпним.

Та добрим другом, порадником, а згодом і дружиною Івану Тобілевичу стала Софія Віталіївна Дітківська.

Незважаючи на неволю, Карпенко-Карий пише п’єси: «Бондарівна», «Наймичка», «Мартин Боруля» та ін..

«Мартин Боруля» - одна з найкращих українських комедій», - сказав І.Франко. Карпо Адамович, познайомившись із твором, впізнав себе в ролі головного героя, який будь-що хотів довести, що його рід дворянський.

# data[].attributes.body
Наше знайомство із краєм І.Карпенка-Карого завершимо на хуторі Надія. Після заслання Іван Карпович повертається сюди. Софія Віталіївна згадує: «Іван Тобілевич цілими днями, а в жнива – той ночами працював на полі. Навіть обід і полудень ми виносили йому туди. Він та ще два робітники всьому давали раду. Як це було трудно, знають лише ті, хто без усяких грошових запасів приступає до справжнього, серйозного діла, маючи лише руки».

Сюди на канікули поверталися з Єлисаветграда діти і залучалися до хуторського життя та праці. І сталося так, що поступово до степової «Надії» перебирається центр родинного життя Тобілевичів.

На хуторі «Надія» великий драматург написав ряд своїх кращих п’єс, не раз тут гостював М.Кропивницький, М.Заньковецька, М.Садовський. Там був звичай: кожен із гостей садив дерево чи кілька дерев. Розрослися на хуторі «Маркові дуби» - дуби, що посадив М.Кропивницький.

# data[].attributes.headline
Іван Карпенко-Карий 

# data[].attributes.body
Іван Карпенко-Карий помер 15 вересня 1907 р в Берліні від невиліковної хвороби. Тіло його було перевезене й поховане за заповітом письменника біля хутора «Надія».
Не стало великої людини, але живуть її творіння: безсмертні п’єси та заповідник-музей «Хутір Надія» завжди радо зустрічає гостей.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
Тож скиньте шапку і вшануйте

Вкраїни сина! І відчуйте

Зв'язок віків і його мрію.

І світлу віру, і надію…

Ось тут, у цій селянській хаті,

На хуторі, у сім «палаці»

Написані ним кращі твори,

Що є безсмертними, як зорі.

Оспівані в них різні люди.

Йому доводилося всюди

Їх бачити і розуміти,

І плакать з ними, і радіти.

Тому і став у світі знаний

Великий драматург Карпенко-Карий.

# data[].attributes.headline
Поетична хвилинка

# data[].attributes.subject
Поетична хвилинка

# data[].attributes.body
Шумлять дуби на хуторі Надія.

Могутній голос лине у степах.

То велетні-брати й сестра Марія,

Що житимуть безсмертними в віках.

Славетний драматург Карпенко-Карий

В «Надію» і сьогодні, і завжди,

І з року в рік, усім з дитинства знаний –

Він буде повертатися сюди.

Шумлять дуби, Карпа старого діти,

На свято закликають восени,

На славні «Вересневі самоцвіти»

Збираються і дочки, і сини

Великої, святої України,

Щоб вшанувати велета степів

Карпенка-Карого, цієї є днини –

Сестру єдину, також двох братів.

Шумлять дуби, воркують щохвилини –

Співають свою пісню так вони,

А їм підспівують і горобини,

Берізки, осокори, ясени …

Співай, земля степів моя прекрасна!

Гостей на хутір завжди закликай

На зустріч з корифеями театру.

І цей куточок в світ прославляй!