# data[].attributes.attachment_link.title
אני מאמין ("שחקי שחקי") - ביצוע: רונה קינן | שפת סימנים: גילי בית הלחמי

# data[].attributes.headline
תהל פרוש: עבודה

# data[].attributes.subject
תהל פרוש: עבודה

# data[].attributes.attachment_link.title
על העבודה / תהל פרוש

# data[].attributes.headline
יונתן ברק סטנדאפ

# data[].attributes.subject
יונתן ברק סטנדאפ

# data[].attributes.body
הופעות מלאות ומצחיקות

# data[].attributes.attachment_link.description
Share your videos with friends, family, and the world

# data[].attributes.headline
התמודדות פרדוכסלית

# data[].attributes.subject
התמודדות פרדוכסלית

# data[].attributes.attachment_link.title
Viktor Frankl's Method to Overcome Fear (Paradoxical Intention)

# data[].attributes.headline
לורי גוטליב על טיפול כעריכה של סיפור חיים

# data[].attributes.subject
לורי גוטליב על טיפול כעריכה של סיפור חיים

# data[].attributes.body
כולל התייחסות למושגי יסוד: "נחמה אידיוטית" - קבלת נקודת המבט של המתלונן והבעת תמיכה, גם כשברור שהמתלונן מחמיץ פרטים שהיו יכולים לשפר את מצבו. נחמה חכמה - עוזרים למתלונן להבין את מצבו באופן שמאפשר לו לשפר אותו.

# data[].attributes.attachment_link.title
How changing your story can change your life | Lori Gottlieb

# data[].attributes.headline
סודות המוח היצירתי

# data[].attributes.subject
סודות המוח היצירתי

# data[].attributes.body
מאמר מתורגם לעברית על הקשר בין יצירתיות והפרעות נפשיות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כפסיכיאטרית ומדענית מוח שחוקרת יצירתיות היה לי העונג לעבוד עם לא מעט נבדקים מחוננים ידועים לאורך השנים, אבל קורט וונגוט - קורט וונגוט היקר, המצחיק, האקסצנטרי, האהוב, המעונה - לעד יהיה אחד האהובים עליי. בשנות ה-60 היה קורט חבר סגל הוא היה מדוכא לפרקים, אבל זאת רק ההתחלה. אמו סבלה מדיכאון והתאבדה ביום האם, כשקורט היה חייל בן 21 וחזר הביתה לחופשה בעת מלחמת העולם השנייה. אצל מארק, בנו, אובחנה במקור סכיזופרניה, אבל למעשה ייתכן שיש לו הפרעה דו-קוטבית (מארק, רופא פעיל, מספר את חוויותיו בשני ספרים - בסדנת הסופרים של איווה (תוכנית כתיבה ידועה באוניברסיטת איווה) והשתתף במחקר הגדול הראשון שעשיתי במחלקת הפסיכיאטריה של האוניברסיטה. בחנתי את הקשר האנקדוטי בין יצירתיות למחלות נפש, וקורט היה חקר מקרה מצוין. The Eden Express ו- Just Like Someone Without Mental Illness Only More So - שבהם הוא מגלה כי בני משפחה רבים נאבקו בבעיות פסיכיאטריות. "אמי, בני דודיי ואחיותיי לא היו במצב מזהיר," הוא כותב. "היו לנו הפרעות אכילה, תלות הדדית, צווי מעצר, בעיות של סמים ואלכוהול, בעיות בזוגיות ובתעסוקה, וכל מיני צרות אחרות."

אמנם אין ספק שמחלות נפש הן עניין שכיח אצל משפחת וונגוט, אבל גיליתי שגם יצירתיות יש להם בשפע. אביו של קורט היה אדריכל מחונן, ואחיו הגדול ברנרד כימאי פיזיקלי מוכשר וממציא בעל 28 פטנטים על שמו. מארק הוא סופר, ושתי בנותיו של קורט הן אמניות חזותיות. ומובן שאין צורך להציג את פועלו של קורט עצמו. אצל רבים מהנבדקים שלי באותו מחקר ראשון - כולם חברים בסדנת הסופרים של איווה - מחלות נפש ויצירתיות הלכו יד ביד. הקשר אינו מפתיע. "הגאון המטורף" הוא טיפוס מוכר שהופיע כבר בתקופה הקלאסית, כשאריסטו אמר: "לכל האישים אשר התבלטו בפילוסופיה, בפוליטיקה, בשירה ובאמנויות היתה נטייה למלנכוליה." זהו דפוס החוזר גם במחזותיו של שייקספיר, לדוגמה כשתזאוס, ב"חלום ליל קיץ", אומר: "המשוגע, המשורר והאוהב, שלושתם, בנויים ונוֹצָקים רק מדמיון." ג'ון דריידן העלה טיעון דומה בקופלט הרואי: "התבונה והטירוף זו בזה כרוכים / ביניהם חוצץ גבול דקיק כקורים."

לעומת גאונים יצירתיים רבים לאורך ההיסטוריה, וונגוט, שמת מוות טבעי, יצא בזול. בין אלה שנכנעו למחלות נפש והתאבדו נמנים וירג'יניה וולף, ארנסט המינגוויי, וינסנט ואן גוך, ג'ון ברימן, הארט קריין, מארק רותקו, דיאן ארבוס, אן סקסטון וארשיל גורקי. העניין שלי בדפוס הזה נובע מהזהות הכפולה שלי כמדענית וכחוקרת ספרות. עוד בשלב מוקדם הלכתי בדרך מקבילה לסילביה פלאת', סופרת שהערצתי: למדתי ספרות ברדקליף ואז המשכתי לאוקספורד עם מלגת פולברייט; היא למדה ספרות בסמית' ולמדה בקיימברידג' עם פולברייט. משם התפצלו דרכינו, והיא הצטרפה לרשימה הטראגית שהצגתי לעיל. העניין שלי בגורלותינו השונים עיצב את הקריירה שלי. אני קיבלתי דוקטורט בספרות ב-1963 והצטרפתי לסגל אוניברסיטת איווה כדי ללמד ספרות רנסנס. באותה תקופה הייתי האישה הראשונה שמחלקת הספרות האנגלית של האוניברסיטה שכרה במסלול לקביעות, ולכן הקפדתי לפרסם תחת שם ללא שיוך מגדרי מובהק, נ' ג' ק' אנדריאסן.

זמן קצר לאחר מכן, ספר שכתבתי על המשורר ג'ון דאן התקבל לפרסום בהוצאה של אוניברסיטת פרינסטון. במקום לחוש התעלות הרגשתי מעין בושה ויהירות. למי יעזור הספר הזה? ומה אם אתעל את כל הכוחות והמרץ שהשקעתי בספר לקריירה שתתרום להצלת חייהם של אנשים? תוך חודש קיבלתי החלטה להפוך למדענית חוקרת, אולי בתחום הרפואה. התחלתי ללמוד רפואה בבית הספר של אוניברסיטת איווה במחזור שבו למדו רק חמש נשים נוספות, והתחלתי לעבוד עם מטופלים הסובלים מסכיזופרניה והפרעות מצב רוח. נמשכתי לפסיכיאטריה כי בליבה שוכן האיבר המעניין והמורכב ביותר בגוף האדם: המוח.

לאורך רוב הקריירה התמקדתי בהיבט המוחי שבבסיס מחלות הנפש, אבל בעשורים האחרונים החלטתי להתמקד בתחום שאפשר לכנות "מדע הגאונות," וניסיתי לזהות איזה שילוב של אלמנטים מוליד מוחות יצירתיים במיוחד. בקיצור, מהי מהות היצירתיות? לאורך חיי חזרתי שוב ושוב לשתי שאלות צרות יותר: אילו הבדלים, תורשתיים וסביבתיים, מסבירים מדוע אנשים מסוימים סובלים ממחלות נפש ואחרים לא? ומדוע רבים מהמוחות היצירתיים ביותר בעולם הם אלה שסובלים יותר מכול? המחקר האחרון שלי, שבמסגרתו סרקתי את מוחותיהם של כמה מהמדענים, המתמטיקאים, האמנים והסופרים המהוללים ביותר של ימינו, התקרב יותר מכל מחקר אחר לפיצוח השאלה השנייה הזו.

הניסיונות הראשונים לחקור את הקשר בין גאונות לאי-שפיות היו אנקדוטיים בעיקרם. בספרו משנת 1891, The Man of Genius, סיפק צ'זארה לומברוזו (Lombroso), רופא איטלקי, תיאור רכילותי נרחב של תכונות המקושרות לגאונות - שמאליות, פרישות, גמגום, בכירות וכמובן, נוירוזה ופסיכוזה - והוא קישר אותן לאנשים יצירתיים רבים, כולל ז'אן-ז'אק רוסו, סר אייזק ניוטון, ארתור שופנהאואר, ג'ונתן סוויפט, צ'רלס דרווין, לורד ביירון, שארל בודלר ורוברט שומאן. לומברוזו העלה מגוון השערות לגבי הגורמים לטירוף ולגאונות, כולל תורשה, עיור, אקלים ומופעי הירח. הוא טען כי קיים קשר הדוק בין גאונות לדגנרציה וכי שתיהן תורשתיות.
רוב האנשים היצירתיים הם חכמים למדי, אבל הם לא חייבים להיות עד כדי כך חכמים, לפחות לא לפי המדידות של מבחני מנת המשכל המקובלים
פרנסיס גולטון (Galton), בן דודו של צ'רלס דרווין, נקט גישה דקדקנית יותר. בספרו מ-1869, עם השיפורים במתודולוגיות המחקריות צברה תפיסת הגאונות התורשתית עוד ועוד תמיכה. כהכנה למחקרו משנת 1904, Hereditary Genius, השתמש גולטון בתיעוד קפדני - כולל אילנות יוחסין מפורטים המציגים את כל המוזיקאים הבולטים במשפחת באך (יותר מ-20), שלוש הסופרות הידועות של משפחת ברונטה, וכולי - כדי להראות שבגאונות יש רכיב תורשתי חזק. הוא גם היה הראשון שחקר לעומק את התרומות היחסיות של תורשה וסביבה להתפתחות הגאונות. Study of British Genius, סקר הרופא האנגלי הבלוק אליס את 66 הכרכים של The Dictionary of National Biography פעמיים. בסקירה הראשונה הוא זיהה אנשים שהוקדשו להם ערכים של שלושה עמודים ומעלה. בסקירה השנייה הוא פסל את אלה ש"לא הפגינו יכולת אינטלקטואלית גבוהה" והוסיף את בעלי הערכים הקצרים שהראו סימנים המעידים על "יכולת אינטלקטואלית ברמה גבוהה." הרשימה הסופית שלו כללה 1,030 אנשים, מתוכם 55 נשים בלבד.

בדומה ללומברוזו, הוא בחן כיצד תורשה, בריאות כללית, מעמד חברתי וגורמים אחרים תורמים לייחוד האינטלקטואלי של נבדקיו. אף על פי שאליס הפגין תושייה רבה במחקרו, הדגימה שלו הייתה מוגבלת - נבדקיו היו מפורסמים יחסית אבל לא בהכרח יצירתיים מאוד. הוא מצא ש-8.2 אחוז מהדגימה שלו סבלו ממלנכוליה ו-4.2 אחוז מאי-שפיות. מכיוון שהוא הסתמך על נתונים היסטוריים שסיפקו הכותבים של The Dictionary of National Biography ולא על קשר ישיר, סביר להניח שמחלות נפש היו נפוצות יותר בדגימה שלו ממה שהוא עצמו הסיק.

גישה אמפירית יותר אפשר למצוא אצל לואיס מ' טֶרְמן (Terman), פסיכולוג מסטנפורד, שכתב בתחילת המאה ה-20 מחקר רב-כרכים בשם Genetic Studies of Genius שצבר מאז מעמד אגדי בפסיכולוגיה האמריקאית. הוא ערך מחקר אורך - כלומר עקב אחרי קבוצה של נבדקים לאורך זמן - דבר חדשני נכון לאותה תקופה. הפרויקט הפך למחקר המתמשך הארוך ביותר בעולם. טרמן עצמו היה ילד מחונן, והעניין שלו בחקר הגאונות נבע מחוויותיו האישיות (חצי שנה לאחר שהתחיל את הלימודים בבית הספר, בגיל 5, הוקפץ טרמן לכיתה ג' - דבר שלא נחשב חיובי באותם ימים; האמונה הרווחת הייתה שבכירות אינה נורמלית ושהיא גורמת בעיות בבגרות). טרמן קיווה גם לשפר את צורות המדידה של "גאונות" ולבחון את השערתו של לומברוזו, קרי את הקשר בין גאונות לדגנרציה. ב-1916, כחבר במחלקת הפסיכולוגיה בסטנפורד, טרמן פיתח את מבחן מנת המשכל הראשון בתולדות אמריקה על בסיס גרסה של הפסיכולוג הצרפתי אלפרד בינה. המבחן הזה, הידוע בשם "סולם המשכל של סטנפורד-בינה", תרם להתפתחות ה- Army Alpha, מבחן שערך הצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה כדי להעריך את התאמתם של טירונים למשימות שונות ולקבוע אם הם ראויים לקצונה.

בסופו של דבר השתמש טרמן במבחן סטנפורד-בינה כדי לבחור תלמידים בעלי מנת משכל גבוהה למחקר האורך שלו, שהתחיל ב-1921. מטרתו בטווח הארוך היתה לגייס לפחות 1,000 תלמידים מכיתות ג' עד ח' שייצגו את האחוזון החכם ביותר של האוכלוסייה העירונית של קליפורניה בקבוצת גיל זו. הוא דרש נבדקים בעלי מנת משכל גבוהה מ-135 לפי מבחן סטנפורד-בינה. תהליך הגיוס היה אינטנסיבי: ראשית בחרו מורים מועמדים מכיתותיהם. לאחר מכן עברו התלמידים מבחנים שונים ובסופו של דבר גם את מבחן סטנפורד-בינה. לאחר כמה תהליכים נוספים - הוספת חלק מהאחים של הנבדקים, למשל - התקבל דגימה של 856 בנים ו-672 בנות. אחד הממצאים הראשונים שהתקבלו הוא קשר חזק בין הגיל הנמוך ביותר בכיתה למנת משכל גבוהה (כדאי לזכור זאת כיום, כיוון שהורים בוחרים לעתים שלא לקדם את ילדיהם כדי שלא יהיו הצעירים ביותר בכיתה).

הילדים האלה נבדקו תחילה במגוון דרכים. החוקרים בחנו את ההיסטוריה ההתפתחותית המוקדמת שלהם, תיעדו את המשחקים שמעניינים אותם, ערכו בדיקות רפואיות - כולל 37 מדידות אנתרופומטריות שונות - ורשמו כמה ספרים הם קראו בחודשיים האחרונים כמו גם את מספר הספרים הזמינים להם בבית (נתון זה נע בין אפס ל-6,000, עם ממוצע של 328). הילדים המחוננים האלה עברו הערכות נוספות בנקודות שונות לאורך חייהם. "הטרמיטים", כפי שנודעו נבדקיו של טרמן, הפריכו כמה סטריאוטיפים וחשפו כמה פרדוקסים חדשים. לדוגמה, רובם היו במצב פיזי טוב יותר מזה של חברי קבוצת הביקורת - גבוהים יותר, בריאים יותר, אתלטיים יותר. הליקוי הפיזי היחיד שאפיין אותם היה קוצר ראייה (לא מפתיע). הם היו גם בוגרים יותר מבחינה חברתית ובאופן כללי בעלי כושר הסתגלות טוב יותר. והדפוסים החיוביים האלה נמצאו אצל הילדים האלה גם לאחר שהתבגרו. רובם נהנו מנישואים מאושרים ומשכורות גבוהות. וכך הופרכה התפיסה הרווחת בימי ילדותו של טרמן: "מי שמבשיל מוקדם, מרקיב מוקדם."

אבל למרות השלכות המחקר, מנת המשכל הגבוה של הטרמיטים לא ניבאה הישגים יצירתיים רבים בהמשך החיים. רק מעטים מהם תרמו תרומות יצירתיות רבות חשיבות לחברה; אף אחד מהם לא הפגין רמות גבוהות ביותר של יצירתיות, כאלה שמזכות אנשים בפרסים גדולים, כגון הנובל (יש לציין שוויליאם שוקלי בן ה-12, תושב פאלו אלטו ב-1922, לא התקבל למחקר משום מה, אף על פי שהוא יזכה בהמשך בפרס הנובל לפיזיקה על המצאת הטרנזיסטור). 30 אחוז מהגברים ו-33 אחוז מהנשים כלל לא סיימו את חוק לימודיהם באוניברסיטה. מספר מפתיע של נבדקים בחר במקצועות צנועים, כגון מלאכות הדורשות הכשרה חלקית או משרות פקידותיות. עם התפתחות המחקר לאורך השנים, המונח "מחונן" התחלף ב"גאון". אף על פי שאנשים רבים המשיכו להקביל בין אינטליגנציה לגאונות, אחת המסקנות המכריעות ממחקרו של טרמן היא שמנת משכל גבוהה אינה מעידה בהכרח על יצירתיות רבה. מחקרים עוקבים של חוקרים אחרים איששו את מסקנותיו של טרמן והולידו את "היפותזת הסף," שאומרת כי מעל רמה מסוימת, אינטליגנציה כבר לא נושאת השפעה משמעותית על יצירתיות: רוב האנשים היצירתיים הם חכמים למדי, אבל הם לא חייבים להיות עד כדי כך חכמים, לפחות לא לפי המדידות של מבחני מנת המשכל המקובלים. מנת משכל של 120, המיוחסת לאנשים חכמים מאוד אך לא בצורה יוצאת דופן, נחשבת בדרך כלל מספיקה לגאונות יצירתית.

מה זה אומר ליצור?

אם מנת משכל גבוהה לא מעידה על גאונות יצירתית, מה כן? ואיך אפשר לזהות אנשים יצירתיים במסגרת מחקר? גישה אחת, המכונה לעתים מחקר של יצירתיות מסוג little c, כלומר creativity, היא לפתח הערכות כמותיות ליצירתיות - משימה שנויה במחלוקת בהכרח, מכיוון שהיא דורשת שנתפשר על הגדרה ליצירתיות. הקונספט הבסיסי ששימש חוקרים בפיתוח המבחנים האלה הוא מיומנות המכונה "חשיבה מסתעפת" - היכולת למצוא תשובות רבות לשאלות או חקירות שנבחרו בקפידה. זאת לעומת "חשיבה מתכנסת" - היכולת למצוא את הפתרון הנכון לבעיות בעלות פתרון אחד בלבד. לדוגמה, החוקרים עשויים לשאול את הנבדקים, "כמה שימושים אתם מצליחים למצוא ללבנה הזאת?" אדם מוכשר בחשיבה מסתעפת ימצא תשובות שונות ורבות, כגון בניית קיר; תיחום גינה; נשק קהה, כדור ברזל מאולתר, תומך ספרים. בדומה למבחני מנת משכל, גם את הבחינות האלה אפשר לערוך לאנשים רבים. בהנחה שיצירתיות היא תכונה המצויה אצל כל אחד במידה משתנה, אפשר להגדיר את בעלי הציונים הגבוהים ביותר במבחנים אלה כאנשים יצירתיים באופן יוצא מן הכלל, ולקחת אותם למחקרי המשך.

אמנם זו גישה כמותית ואובייקטיבית יחסית, אך חולשתה טמונה בהנחות מסוימות שעליה להניח: שחשיבה מסתעפת היא מהות היצירתיות, שיצירתיות ניתנת למדידה במבחנים ושהאנשים בעלי הציונים הגבוהים ביותר הם היצירתיים ביותר. אפשר לטעון שכמה מההישגים היצירתיים ביותר של האנושות נבעו מחשיבה מתכנסת - תהליך שבעזרתו זיהה ניוטון את הבסיס הפיזיקלי לכבידה, ואיינשטיין את E=mc². גישה נוספת להגדרה היצירתיות היא " מבחן הברווז": אם זה נראה כמו ברווז ונשמע כמו ברווז, זה חייב להיות ברווז. הגישה הזאת כוללת בדרך כלל בחירת קבוצה של אנשים - סופרים, אמנים חזותיים, מוזיקאים, ממציאים, יזמים חדשניים, מדענים - שזכו להכרה על הישג יצירתי כלשהו, לרוב בפרס גדול (נובל, פוליצר וכו'). מכיוון שהגישה הזאת מתמקדת באנשים שזכו להכרה אשר מבדילה ביניהם לבין הציבור הרחב, הגישה הזאת מכונה לעתים big C. הבעיה בגישה הזאת היא הסובייקטיביות האינהרנטית שלה. למשל, מה זה אומר שמישהו "יצר" משהו? האם אפשר להשוות בין יצירתיות באמנות ליצירתיות במדע או בעסקים, או שמא יש לחקור את הקבוצות האלה בנפרד? והאם מלכתחילה יש להחשיב חדשנות במדע ובעסקים כיצירתיות?

אף על פי שאני מכירה בערכם של מחקרי little c, אני חסידה חסרת בושה של מחקרי big C. בגישה הזאת השתמשתי לראשונה באמצע שנות ה-70 ושנות ה-80, כשערכתי את אחד המחקרים האמפיריים הראשונים בנושא יצירתיות ומחלות נפש. זמן לא רב לאחר שהצטרפתי לסגל הפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת איווה, נתקלתי בראש המחלקה, פסיכיאטר בעל הכוונה ביולוגית הידוע בלשונו הגסה ובשוביניזם שלו. "אנדריאסן," הוא אמר לי, "יכול להיות שיש לך תארים ברפואה ובספרות, אבל הדוקטורט הספרותי הזה שווה לתחת, והוא לא יעזור לך לקבל קידום." הייתי גאה מאוד ברקע הספרותי שלי והאמנתי שהוא הופך אותי לקלינאית ומדענית טובה יותר. לכן החלטתי להוכיח לראש המחלקה שהוא טועה ולהשתמש בהכשרתי הספרותית כנקודת כניסה למחקר מדעי על גאונות ואי-שפיות. אוניברסיטת איווה היא ביתה של סדנת הסופרים, תוכנית הכתיבה היצירתית הוותיקה והידועה ביותר בארצות הברית (אונסק"ו הכתיר את איווה סיטי כאחת משבע "ערי הספרות", לצד דבלין, אדינבורו ואחרות). הודות לזמן שביליתי במחלקת הספרות האנגלית של האוניברסיטה, הצלחתי לגייס למחקר שלי נבדקים מחברי הסגל הקבועים והאורחים של הסדנה. במהלך 15 שנה חקרתי לא רק את קורט וונגוט אלא גם את ריצ'רד ייטס, ג'ון צ'יבר ו-27 סופרים מוכרים נוספים.
גאונות יצירתית אינה שקולה למנת משכל גבוהה. אז אם מנת משכל גבוהה אינה מקור היצירתיות של הסופרים האלה, מה כן?
בתחילת המחקר ביססתי את ההשערות שלי על אנשים מפורסמים שידעתי כי הם או בני משפחתם סבלו ממחלות נפש. לג'יימס ג'ויס, למשל, הייתה בת שסבלה מסכיזופרניה, ולו עצמו היו תכונות שמיקמו אותו בספקטרום הסכיזופרני (הוא היה מרוחק ואף אכזרי לאנשים הקרובים אליו, וכתיבתו הלכה ונעשתה יותר ויותר מנותקת מהקהל שלו ומהמציאות - תופעה שהגיעה לשיא בנאולוגיזמים והאסוציאציות הרופפות של Finnegans Wake). לברטרנד ראסל, פילוסוף שאת עבודתו אני מעריצה, היו קרובים רבים הסובלים מסכיזופרניה. בנו של איינשטיין סבל מסכיזופרניה, ולאיינשטיין עצמו היו כמה קשיים חברתיים ובין-אישיים המיוחסים למחלה. בהתבסס על הרמזים האלה העליתי את ההעשרה שבקרב בני משפחתם של נבדקיי יהיה שיעור גבוה מהרגיל של סכיזופרניה, אבל שמצבם שלהם יהיה טוב יחסית. שיערתי גם שייתכן כי יצירתיות עוברת במשפחה, בהתבסס על התפיסה הרווחת שאומרת שיש קשר חזק בין הנטייה לפסיכוזה לנטייה לפיתוח רעיונות יצירתיים ומקוריים.

התחלתי בתכנון ריאיון סטנדרטי לנבדקים שלי, וכיסיתי בו נושאים כגון היסטוריה התפתחותית, חברתית, משפחתית ופסיכיאטרית, וכן הרגלי עבודה וגישה לכתיבה. בהסתמך על מחקרי היצירתיות של האפידמיולוג הפסיכיאטרי תומס מקניל, הערכתי יצירתיות בקרב בני המשפחה בצורה הבאה: לבעלי קריירות יצירתיות מצליחות מאוד הענקתי את הדירוג A++ ולאלה שעסקו בתחומי עניין או תחביבים יצירתיים את הדירוג A+. האתגר האחרון שעמד בפניי היה בחירת קבוצת ביקורת. לאחר ששקלתי את האפשרות לבחור קבוצה הומוגנית מתחום שאינו נחשב יצירתי, כמו עריכת דין, החלטתי שמוטב לבחון קבוצה הטרוגנית יותר ממגוון מקצועות, כגון אדמיניסטרציה, ראיית חשבון ועבודה סוציאלית. התאמתי את קבוצת הביקורת לקבוצת הסופרים לפי גיל ורמת השכלה. בהתאמה לפי השכלה קיוויתי לייצר התאמה לפי מנת משכל, והדבר עבד היטב; לשתי הקבוצות הייתה מנת משכל ממוצעת של כ-120. התוצאות איששו את ממצאיו של טרמן, לפיהם גאונות יצירתית אינה שקולה למנת משכל גבוהה. אז אם מנת משכל גבוהה אינה מקור היצירתיות של הסופרים האלה, מה כן?
80 אחוז מהסופרים שבדקתי סבלו מהפרעת מצב רוח כלשהי במהלך חייהם, בהשוואה ל-30 אחוז בלבד מחברי קבוצת הביקורת - רק מעט פחות מהשיעור בקבוצת גיל זהה בכלל האוכלוסייה
כשהתחלתי לראיין את נבדקיי הבנתי במהרה שאני לא אצליח לאשש את השערת הסכיזופרניה שלי. לו הייתי מקדישה תשומת לב רבה יותר לסילביה פלאת' ולרוברט לוואל, אשר סבלו שניהם מהפרעת מצב רוח, מאשר לג'יימס ג'ויס וברטרנד ראסל, ייתכן שהייתי חוזה זאת. בזה אחר זה באו הסופרים למשרדי ובילו שלוש או ארבע שעות בהעלאת סיפורים על מאבקם בהפרעות מצב רוח - בעיקר דיכאון, אך לעתים גם הפרעה דו-קוטבית. 80 אחוז מהם סבלו מהפרעת מצב רוח כלשהי במהלך חייהם, בהשוואה ל-30 אחוז בלבד מחברי קבוצת הביקורת - רק מעט פחות מהשיעור בקבוצת גיל זהה בכלל האוכלוסייה (בתחילה הופתעתי שכמעט כל הסופרים שאליהם ניגשתי היו נלהבים כל כך להשתתף במחקר שעורכת מרצה צעירה ובלתי מוכרת - אבל במהרה הבנתי למה הם מעוניינים כל כך לדבר עם פסיכיאטרית). התברר לי שמשפחת וונגוט היא משפחת סופרים מייצגת, עם שיעור גבוה במיוחד של הפרעות מצב רוח אך גם של יצירתיות - וכמו במשפחת וונגוט, גם במשפחותיהם של הסופרים האחרים היו סופרים נוספים אך גם רקדנים, אמנים חזותיים, כימאים, אדריכלים או מתמטיקאים. ממצא זה תואם את ממצאיהם של מחקרים אחרים. כשהפסיכולוגית קיי רדפילד ג'יימיסון (Jamison) בחנה 47 סופרים ואמנים מפורסמים בבריטניה, היא גילתה שיותר מ-38 אחוז מהם עברו טיפול בהפרעת מצב רוח; ההפרעה הייתה נפוצה יותר מכול בקרב מחזאים, ולאחר מכן משוררים. כשג'וזף שילדקראוט (Schildkraut), פסיכיאטר מבית הספר לרפואה של הרווארד, חקר קבוצה של 15 ציירים מזרם האקספרסיוניזם המופשט באמצע המאה ה-20, הוא גילה שלחצי מהם יש מחלת נפש כלשהי, לרוב דיכאון או הפרעה דו-קוטבית; וכמעט חצי מהם מתו לפני גיל 60.

אמנם מחקר הסדנה שלי ענה על כמה שאלות, אך בה בעת העלה כמה אחרות. מדוע יצירתיות עוברת במשפחה? מה בדיוק עובר? כמה מזה נובע מתורשה וכמה מסביבה? האם סופרים מועדים במיוחד להפרעות מצב רוח כי כתיבה היא עיסוק בודד ואינטרוספקטיבי במהותו? מה אגלה אם אחקור קבוצה של מדענים?

השאלות האלה פעפעו במוחי במשך שבועות, חודשים, ובסופו של דבר שנים לאחר המחקר. ככל שהתמקדתי עוד ועוד בהיבט הנוירו-ביולוגי של מחלות נפש חמורות, כולל סכיזופרניה והפרעות מצב רוח, נראה לי דחוף פחות לחקור את טבעה של היצירתיות - חשובה ככל שתהיה - מאשר לחפש דרכים לשכך את סבלם של אנשים שנפגעו מאותן הפרעות מוחיות נוראיות ואף קטלניות. במהלך שנות ה-80 הופיעו טכניקות דימות מוחי חדשות ואפשרו לחוקרים לחקור ישירות את מוחם של מטופלים, גישה שאני עצמי התחלתי להשתמש בה כדי לבדוק איך ומתי משתבשים המבנה והפעילות התפקודית של המוח אצל אנשים הסובלים ממחלות נפש קשות.

ככל שעבדתי יותר ויותר עם טכנולוגיות דימות מוחי, לא יכולתי שלא לתהות מה נגלה אם נשתמש בהן כדי להביט בתוך מוחם של אנשים יצירתיים מאוד. האם נראה ג'יני קטן שלא קיים בראשם של אנשים אחרים? כלי הדימות המוחי של ימינו מציגים את מבנה המוח בדיוק המתקרב לזה של בדיקות רקמה לאחר המוות; כך יכולים חוקרים לבחון קשרים שונים בין מדידות מוחיות לתכונות אישיות. לדוגמה, אנו יודעים שנהגי מוניות לונדוניים, שמשננים בעל פה את מפות העיר כדי לקבל רישיון למונית, יש היפוקמפוס מוגדל (ההיפוקמפוס הוא אזור מפתח בכל הקשור לזיכרון), כפי שרואים בבדיקות דימות תהודה מגנטית, או MRI. (והנהגים יודעים זאת היטב: בביקור שערכתי לא מזמן בלונדון, כמה וכמה נהגים שונים סיפרו לי את הפרט הזה בגאווה). מחקרי דימות של נגנים בתזמורת סימפונית הראו שיש להם אזור בְּרוֹקָה מוגדל (אזור בהמיספרה השמאלית הקשור לשפה) וכמה חריגות נוספות. בעזרת טכניקה נוספת, דימות תהודה מגנטית תפקודי, או fMRI, אנו יכולים לראות כעת איך המוח מתנהג כשהוא שקוע במחשבה.

אבל נעשה יותר ויותר מסובך לתכנן מחקרי דימות מוחי מכיוון שקשה מאוד להתביית על תהליכים שכליים. יש המוני נוירונים במוח וכל אחד מהם מקושר לנוירונים אחרים בעזרת מיליארדי שלוחות המכילות סינפסות שמשתנות ללא הרף בהתאם למה שהנוירונים למדו לאחרונה. באופן בלתי נמנע, איתור פעילות מוחית בעזרת טכנולוגיות דימות מוביל להפשטות-יתר, כפי שאפשר ללמוד לעתים מדיווחי חדשות על חוקר שזיהה את מיקומו של דבר כלשהו - אהבה, אשמה, קבלת החלטות - באזור מסוים במוח.

אאורקה!

מה בעצם אנחנו מחפשים כשאנו מחפשים ראיות ל"יצירתיות" במוח? אף על פי שליצירתיות יש הגדרה המקובלת על רבים - היכולת לייצר דבר חדשני או מקורי ובה בעת שימושי או אדפטיבי - מציאת ה"דבר" הזה היא תהליך מורכב, כזה שמתואר לעתים במונחים של התגלות פתאומית, או "אאורקה". הנרטיב הזה קוסם לנו - למשל, "ניוטון פיתח את מושג הכבידה בסביבות 1666 כשתפוח נפל על ראשו בזמן שישב שקוע בהרהורים תחת עץ." האמת היא שעד 1666 כבר השקיע ניוטון שנים רבות בלימוד עצמי של מתמטיקה בת זמנו (גיאומטרי אוקלידית, אלגברה, קואורדינטות קרטזיות) ובפיתוח החשבון האינפיניטסימלי כדי שיוכל למדוד מסלולים של כוכבי לכת ואת השטח שתחת עקום. הוא המשיך לעבוד על תיאוריית הכבידה שלו בשנים שלאחר מכן והשלים את המאמץ רק ב-1687, אז פרסם את "העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע". במילים אחרות, נדרשו לניוטון יותר מ-20 שנה לנסח את קונספט הכבידה, תהליך שדרש רכיבים רבים: הכנה, "דגירה", השראה - מין גרסה של חוויית האאורקה - וייצור. צורות רבות של יצירתיות, מכתיבת רומן ועד לגילוי מבנה הדנ"א, דורשות תהליך מתמשך וחזרתי.
נדרשו לניוטון יותר מ-20 שנה לנסח את קונספט הכבידה, תהליך שדרש רכיבים רבים: הכנה, "דגירה", השראה - מין גרסה של חוויית האאורקה - וייצור
עם fMRI אנו מסוגלים לאתר פעילות מוחית לרגעים קצרים בלבד, בשעה שהנבדקים מבצעים מטלה כלשהי. למשל, הצפייה בפעילות מוחית בזמן שהנבדקים מביטים בתמונות של קרוביהם עשויה לעזור לנו לברר אילו חלקים במוח נמצאים בשימוש כשאנשים מזהים פרצופים מוכרים. אך מובן שאת היצירתיות אי אפשר לזקק באותה צורה לתהליך שכלי יחיד, ואי אפשר ללכוד אותה ברגע אחד - ובנוסף, אנשים לא יכולים לייצר תובנה או מחשבה יצירתית לפי דרישה. במשך שנים רבות ניסיתי לתכנן מחקר דימות שיזהה את המאפיינים הייחודיים של המוח היצירתי.

רוב התפקודים הגבוהים של המוח האנושי נובעים משש שכבות הנוירונים והדנדריטים שלהם, המוטמעים בפני השטח העצומים שלו, קליפת המוח. את קליפת המוח אנו מסוגלים לשאת על כתפינו כי היא עברה תהליך של דחיסה אשר נקרא gyrification - יצירת קפלים רבים. חלק מאזורי המוח מיועדים למטרות ספציפיות מאוד: הם מקבלים מידע חושי מהעיניים, האוזניים, העור, הפה או האף שלנו, או שולטים בתנועותינו. לאזורים אלה אנו קוראים אזור הראייה הראשוני, אזור השמיעה הראשוני, האזור התחושתי הראשוני והאזור המוטורי הראשוני. הם אוספים מידע מהעולם סביבנו ומבצעים את פעולותינו. אבל אנחנו נהיה חסרי אונים, ואף בלתי אנושיים, אם מוחותינו יכללו רק את האזורים האלה.

למעשה, האזורים המפותחים ביותר במוח האנושי נקראים האזורים האסוציאטיביים. אלה עוזרים לנו לפרש את המידע שהאזורים הראשוניים אוספים ולהשתמש בו. לדוגמה, כשאתם קוראים את המילים האלה על המסך, או על דף, הן נקלטות כשורות שחורות על גבי רקע לבן באזור הראייה הראשוני שלכם. אם התהליך יעצור כאן, אתם למעשה לא תקראו כלל. כדי לקרוא, המוח שלכם צריך לבצע תהליכים מורכבים להפליא שמדענים עדיין מנסים לפענח ולהעביר את האותיות השחורות האלה לאזורים אסוציאטיביים כגון ה- angular gyrus, שם מתווספת להן משמעות; ומשם יש להעבירן לאזורים האסוציאטיביים הקשורים לשפה, באונות הטמפורליות, כדי שהמילים יקושרו לא רק זו לזו אלא גם לזיכרונות המיוחסים להן, ויקבלו משמעויות עשירות יותר. אחד ההבדלים בין סופר דגול כמו שייקספיר לבין סוחר מניות ממוצע הוא גודלו ועושרו של הלקסיקון המילולי שבאזורים האסוציאטיביים הטמפורליים שלו, וכן מורכבות הקשרים של אזורים אלה עם אזורים אסוציאטיביים אחרים באונות הפרונטליות והפריאטליות.

מחקר דימות מוחי שערכתי ב-1995 בעזרת טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) עזר לי באופן בלתי צפוי להבין את תפקידם של האזורים האסוציאטיביים בתהליך היצירתי. מחקר ה-PET הזה נועד לבחון את מערכות הזיכרון השונות של המוח, אשר זוהו על-ידי הפסיכולוג הקנדי הדגול אנדל טולווינג (Tulving). אחת המערכות, זיכרון אפיזודי (או "אירועי") היא אוטוביוגרפית - היא כוללת מידע הקשור לחוויות האישיות של האדם. היא נקראת זיכרון "אפיזודי" מכיוון שהיא כוללת מידע עוקב מבוסס-זמן, כגון אירועים שהתרחשו ביום החתונה של אותו אדם. הצוות שלי ואני השווינו את המערכת הזאת לאחרת, מערכת הזיכרון הסמנטי, המהווה מאגר של מידע כללי שאינו אישי ואינו מבוסס-זמן. במחקר זה חילקנו את הזיכרון האפיזודי לשני תת-סוגים. כדי לבחון את הזיכרון האפיזודי הממוקד ביקשנו מנבדקים להיזכר באירוע ספציפי שהתרחש בעברם ולתאר אותו בעיניים עצומות. ובחנו גם את המצב שכינינו מחשבה שקטה אפיזודית אקראית (REST - random episodic silent thought): ביקשנו מהנבדקים לשכב בשקט בעיניים עצומות, להירגע ולחשוב על כל מה שחולף במוחם. למעשה הם יהיו במצב של "אסוציאציה חופשית," ויתנו למחשבותיהם לנדוד. ראשית התיבות REST ("מנוחה") הם אירוניים במכוון; חשדנו שאזורי האסוציאציה של המוח יהיו פעילים מאוד במצב הזה.

החשד הזה התבסס על מה שלמדנו לגבי אסוציאציה חופשית מהגישה הפסיכואנליטית להבנת המוח. אצל פרויד ופסיכואנליטיקאים אחרים שימשה האסוציאציה החופשית - כלומר אמירה ספונטנית של כל מה שחולף במוח ללא צנזורה - ככלי להבנת תהליכים לא מודעים. בהתבסס על ראיונותיי עם הנבדקים היצירתיים של מחקר סדנת הסופרים ושיחות נוספות עם אמנים, ידעתי שתהליכים לא מודעים כאלה הם רכיב חשוב ביצירתיות. למשל, ניל סיימון אמר לי: "אני לא כותב באופן מודע - אפשר לומר שיש לי מוזה על הכתף," ו-"אני גולש למצב של ניתוק מן המציאות" (דוגמאות מההיסטוריה מאששות זאת. סמואל טיילור קולרידג' תיאר פעם איך הגה שיר בן 300 שורות על קובלאי חאן בעודו תחת השפעת אופיום, במצב דמוי-חלום, והתחיל לכתוב אותו מיד כשהתעורר; הוא אמר שרוב השיר אבד לו כשהפריעו לו וקראו לו לבצע מטלה - ולכן השיר הגמור שפרסם היה רק פרגמנט מתוך זה שהתגבש במוחו בעודו במצב דמוי-החלום).
במשך שנים שאלתי את עצמי מה מיוחד במוחותיהם של חברי סדנת הסופרים. ואז חוויתי מין אאורקה משלי: אנשים יצירתיים טובים יותר בזיהוי מערכות יחסים, יצירת אסוציאציות וקשרים, וראיית דברים בצורה מקורית
בהתבסס על כל זה, שיערתי שעל-ידי התבוננות בפעילות המוח בזמן אסוציאציה חופשית וזיהוי החלקים הפעילים ביותר נלמד על הבסיס העצבי של היצירתיות. ומה גילינו? שהאזורים האסוציאטיביים אכן פעילים מאוד בזמן REST.
הבנתי, כמובן, שלא אוכל לזהות את כל התהליך היצירתי - אבל אוכל להתביית על אזורי המוח שבזכותם היצירתיות אפשרית. ברגע שהגעתי לרעיון הזה, היה ברור לי כיצד עלי לתכנן את מחקרי הדימות: יש להשוות בין מוחותיהם של אנשים יצירתיים מאוד לבין אלה של חברי קבוצת ביקורת בזמן שהם עוסקים בפעילויות שמערבות את האזורים האסוציאטיביים.

במשך שנים שאלתי את עצמי מה מיוחד או ייחודי במוחותיהם של חברי סדנת הסופרים. ואז חוויתי מין אאורקה משלי והבנתי סוף סוף את התשובה: אנשים יצירתיים טובים יותר בזיהוי מערכות יחסים, יצירת אסוציאציות וקשרים, וראיית דברים בצורה מקורית - ראיית דברים שאחרים לא מסוגלים לראות. כדי לבחון את היכולת הזאת היה עלי לחקור את אזורי המוח שמשתגעים כשאנחנו נותנים למחשבות לנדוד. היה עלי להתמקד באזורים האסוציאטיביים. בנוסף ל-REST, אוכל להביט באנשים בעודם מבצעים משימות פשוטות שקל לעשות בתוך סורק MRI, כגון אסוציאציות מילוליות, דבר שיאפשר לי להשוות אנשים יצירתיים מאוד - אלה שיש להם "ג'יני במוח" - לחברי קבוצת הביקורת הזהים להם בגיל, השכלה ומין - אנשים בעלי "יצירתיות רגילה". ניגשתי לתכנון מחקר היצירתיות גרסה 2.0, Creativity Study II.

אנשים עם ג'יני במוח

הפעם רציתי לבחון דגימה מגוונת יותר של יצירתיות, מהמדעים ולא רק מהאמנויות. המוטיבציות שלי היו אנוכיות למדי - רציתי הזדמנות לדון בתהליך היצירתי עם אנשים שחושבים ועובדים בצורה שונה, וחשבתי שאלמד לא מעט מהשיחה עם אנשים מתחומים מדעיים מסוימים. ככלות הכול, כל אחד מהם הוא יהלום ייחודי - מחקר מרתק בפני עצמו. עכשיו כשעברתי כחצי מהמחקר, אני מוכנה לומר שזה בדיוק מה שקרה. היהלומים שלי כוללים, בין היתר, את הקולנוען ג'ורג' לוקאס, המתמטיקאי זוכה מדליית פילדס ויליאם ת'רסטון, הסופרת זוכת הפוליצר ג'יין סמיילי, ושישה חתני פרס נובל מתחומי הכימיה, הפיזיקה, הפיזיולוגיה והרפואה. מכיוון שזוכי הפרסים החשובים ביותר הם לרוב מבוגרים למדי ומכיוון שרציתי לכלול כמה אנשים צעירים, גייסתי גם זוכים של פרסים אחרים במדעים ובאמנויות, כגון ה- National Institutes of Health Pioneer Award.

מלבד שמותיהם, אין לי רשות לחשוף מידע אישי על נבדקיי. ומכיוון שהמחקר עדיין בעיצומו (לעתים נדרשת שנה שלמה לגייס נבדק, ולכן ההתקדמות אטית), עדיין אין לנו מסקנות נחרצות - אף על פי שיש לנו תחושה ברורה לגבי כיוון ההתקדמות של המחקר. מלבד ההיסטוריה המשפחתית והאישית של הנבדקים אנו חוקרים גם את המאפיינים המבניים והתפקודיים של מוחותיהם, וכך לומדים הרבה מאוד על האופן שבו יצירתיות מתרחשת במוח. בנוסף, אנו מנסים לראות אם אצל המדענים והאמנים האלה קיימים הקשרים האישיים או המשפחתיים למחלות נפש שהתגלו אצל נבדקי סדנת הסופרים.

על כל נבדק לבלות שלושה ימים באייווה סיטי, כיוון שחשוב לערוך את המחקר בעזרת אותו סורק MRI. נבדקיי ואני מתוודעים זה לזה בארוחת ערב בביתי (בעזרתו האדיבה של בקבוק בורדו מהמרתף), ובסיור טרקטורונים בשטחי הטבע שלי, שגודלם 160 דונם, ובהם אנו צופים בחיות הבר. מכיוון שעומד לפנינו יום וחצי של סריקות מוח ושיחות לא פשוטות, כדאי שנלמד להרגיש בנוח זה עם זה. אנחנו מתחילים את המחקר עצמו בסריקת MRI שבמהלכה מבצעים הנבדקים משימות שונות בנוסף ל-REST: אסוציאציות מילוליות, אסוציאציות בתמונות וזיהוי דפוסים. לאחר כל משימה ניסויית באה משימת בקרה; במהלך האסוציאציות המילוליות, למשל, הנבדקים רואים מילים על מסך ומתבקשים לחשוב על המילה הראשונה שחולפת במוחם (אסוציאציה מילולית) או לחזור ללא קול על המילה שהם רואים (משימת הבקרה). הדיבור משבש את תהליך הסריקה כך שהנבדקים מודיעים לנו שהם השלימו את המשימה בלחיצה על מקש.
לעתים קרובות אנשים יצירתיים הם אנשי אשכולות המתעניינים בתחומים רבים - תכונה רווחת בקרב משתתפי המחקר שלי
המשחק באסוציאציות מילוליות בתוך צינור חלול גדול וחורק עלול להיראות שונה מאוד מתהליך הגילוי הספונטני והנפתל שאנו מייחסים ליצירתיות. עם זאת, זה הדבר הקרוב ביותר שיש לנו לדימוי החוויה הזו, מלבד REST. אי אפשר לכפות יצירתיות - כל אדם יצירתי יאמר זאת. אבל תמצית היצירתיות היא יצירת קשרים ופתרון בעיות. משימות ה-MRI האלו מאפשרות לנו לתאר מה קורה במוח היצירתי כשהוא עושה את הדברים האלה. כפי ששיערתי, במהלך כל ארבעת המשימות התגלתה אצל האנשים היצירתיים פעילות רבה יותר באזורים האסוציאטיביים מאשר אצל חברי קבוצת הביקורת. הדפוס הזה התגלה אצל אמנים ומדענים גם יחד, מה שמעיד כי ייתכן שתהליכים מוחיים דומים אחראים לספקטרום רחב של יצירתיות. אם נשים לרגע בצד את הסטריאוטיפים הנפוצים לגבי אנשים עם "מוח ימני" ו"מוח שמאלי", ההקבלה הזאת הגיונית; לעתים קרובות אנשים יצירתיים הם אנשי אשכולות המתעניינים בתחומים רבים - תכונה רווחת בקרב משתתפי המחקר שלי.
שניים מתוך 13 הנבדקים במחקר הנוכחי שלי חוו התאבדות של הורה - שיעור גדול פי כמה וכמה משיעור ההתאבדות באוכלוסייה האמריקנית הכללית
לאחר הסריקות אני יושבת עם הנבדקים לראיון עומק. לעתים ההכנה לראיונות האלה מהנה (למשל, צפיתי מחדש בכל הסרטים של ג'ורג' לוקאס וקראתי את כל הספרים של ג'יין סמיילי) אך לעתים גם מאתגרת (היה עלי להתמודד עם המאמרים המתמטיים של ויליאם ת'רסטון). בפתיחת הריאיון אני שואלת את הנבדקים על חייהם - איפה הם גדלו, איפה למדו, באילו פעילויות הם עסקו. אני שואלת על ההורים - ההשכלה, העיסוק, סגנון ההורות - ועל אופי הקשר המשפחתי. אני לומדת על אחים, אחיות וילדים ומנסה להבין מי עוד במשפחות הנבדקים הוא יצירתי ואיך טופחה היצירתיות הזו בבית. אנו מדברים על אופן ההתמודדות של הנבדקים עם אתגרי ההתבגרות, ועל תחומי העניין והתחביבים שלהם כילדים (ובייחוד אלה הקשורים לפעילויות היצירתיות שבהן הם עוסקים כמבוגרים), דפוסים רומנטיים, החיים באוניברסיטה על כל שלביה, נישואים וגידול ילדים. אני מבקשת מהם לתאר יום שגרתי בעבודה ולחשוב איך הם הגיעו לרמה גבוהה כל כך של יצירתיות (דבר אחד שלמדתי משאלות אלה הוא שאנשים יצירתיים עובדים הרבה יותר קשה מהאדם הממוצע - לרוב כי הם אוהבים את עבודתם).

אחד החלקים האישיים ביותר - ולעתים הכואבים ביותר - בריאיון הוא החלק שבו אני שואלת על מחלות הנפש של בני משפחותיהם של הנבדקים ושלהם עצמם. הם מספרים לי על חוויות ילדות כגון התאבדות של אם או אלימות בין הורים אלכוהוליסטים, ועל הצלקות שהחוויות האלה הותירו בהם (שניים מתוך 13 הנבדקים במחקר הנוכחי שלי חוו התאבדות של הורה - שיעור גדול פי כמה וכמה משיעור ההתאבדות באוכלוסייה האמריקאית הכללית). כשאני משוחחת עם נבדקים שסובלים ממחלות נפש בעצמם, אני לומדת כיצד המחלה השפיעה על עבודתם וכיצד הם למדו להתמודד איתה.

עד כה, הקשר שהתגלה במחקר זה - שכלל 13 גאונים יצירתיים ו-13 חברי קבוצת ביקורת - בין מחלות נפש ליצירתיות, דומה לקשר שזיהיתי במחקר סדנת הסופרים. בקרב הנבדקים היצירתיים וקרוביהם יש שיעור גבוה יותר של מחלות נפש מאשר בקרב חברי קבוצת הביקורת וקרוביהם (אף על פי שהוא אינו גבוה כמו במחקר הראשון שערכתי), ושיעור זה דומה למדי בקרב אמנים ומדענים. האבחנות השכיחות ביותר הן הפרעה דו-קוטבית, דיכאון, הפרעת חרדה או פניקה ואלכוהוליזם. מצאתי גם ראיות התומכות בהשערה הראשונה שלי, שאמרה כי הסיכוי שלאנשים יצירתיים ביותר יהיה קרוב משפחה מדרגה ראשונה הסובל מסכיזופרניה, גבוה מזה של חברי קבוצת הביקורת. יש לציין שכשהרופא והחוקר ג'ון ל' קרלסון (Karlsson) בחן את קרובי המשפחה של אנשים שהופיעו ברשימת אישים בולטים באיסלנד בשנות ה-40 וה-60, הוא מצא שיעור סכיזופרניה גבוה מהממוצע. לאונרד הסטון (Heston), פסיכיאטר ואחד מעמיתיי לשעבר באייווה, ערך מחקר חשוב בנוגע לילדים של אימהות סכיזופרניות שגודלו מינקות אצל הורים אומנים או מאמצים; הוא גילה שיותר מעשרה אחוזים מהילדים האלה פיתחו סכיזופרניה, בהשוואה לאפס אחוז בקבוצת הביקורת. ממצא זה מעיד על רכיב גנטי רב-עוצמה בסכיזופרניה. הסטון ואני דנו באפשרות שאנשים יצירתיים חבים את כישרונם לווריאנט תת-קליני של סכיזופרניה המשחרר את הקשרים האסוציאטיביים במידה שמגבירה את היצירתיות שלהם אך לא מספיקה כדי לעורר אצלם מחלת נפש.
חצי מהנבדקים מגיעים ממשפחות הישגיות שבהן לפחות אחד מההורים הוא דוקטור. רובם גדלו בסביבה ששמה דגש על למידה והשכלה
כמו במחקר הראשון, גיליתי גם שיצירתיות עוברת לא אחת במשפחה ולובשת צורות שונות. כאן יש לסביבה תפקיד משמעותי. חצי מהנבדקים מגיעים ממשפחות הישגיות שבהן לפחות אחד מההורים הוא דוקטור. רובם גדלו בסביבה ששמה דגש על למידה והשכלה. כך תיאר אחד הנבדקים את ילדותו:

הערבים המשפחתיים שלנו - כולם פשוט ישבו ועבדו. כולנו היינו באותו חדר, ו[אמי] הייתה עובדת על המאמרים שלה ומכינה מערכי שיעור, ולאבי הייתה ערימה עצומה של מאמרים וכתבי עת... זה היה לפני עידן המחשב הנייד, לכן הכול היה בנייר. ואני הייתי יושב שם עם שיעורי הבית, ואחיותיי היו קוראות. וכך היינו מבלים כמה שעות מדי ערב במשך 10 או 15 שנה - ככה זה היה. פשוט עבדנו יחד. בלי טלוויזיה.

אז למה האנשים המחוננים האלה סובלים ממחלות נפש יותר מהממוצע? בהתחשב בכך ש(כקבוצה) יש במשפחתם שיעור גבוה יותר של מחלות נפש מאשר בכלל האוכלוסייה או בקבוצה בת-השוואה, עלינו לחשוד שהתורשה ממלאת כאן תפקיד - שפרנסיס גולטון ואחרים צדקו לגבי תפקיד גורמי התורשה בנטייתם של אנשים ליצירתיות ומחלות נפש גם יחד. אפשר רק לשער מהם אותם גורמים, ובכל זאת ניתן לדלות כמה רמזים מהאופן שבו אנשים אלה מתארים את עצמם ואת סגנון חייהם.

אחד הגורמים האפשריים הוא סגנון אישיותי המשותף לרבים מנבדקיי היצירתיים - הם הרפתקנים וסקרנים. הם נוטלים סיכונים. בייחוד במדע, המחקרים הטובים ביותר מתרחשים במחוזות חדשים. עליהם להתמודד עם ספקות ודחייה, ובכל זאת עליהם להתמיד כי הם מאמינים בכל ליבם בערכה של עבודתם. גישה זו עלולה לייצר כאב נפשי הבא לעתים לידי ביטוי כדיכאון או חרדה, ועלול לדחוף אנשים לנסות להפחית את האי-נוחות שלהם בעזרת משככי כאבים כגון אלכוהול.
אף על פי שרבים מהם סובלים מהפרעות מצב רוח וחרדה, הם מקשרים בין כישרונם לאושר והתלהבות עזים
נדהמתי מכמות האנשים המתייחסים לרעיונות היצירתיים ביותר שלהם כ"מובנים מאליהם." מכיוון שמבחינת רוב האנשים, רעיונות אלה הם ההיפך המוחלט מ"מובן מאליו," אותם גאונים יצירתיים עלולים להיתקל בספק והתנגדות כשהם מנסים לקדם אותם. כפי שאמר לי אחד האמנים, "הדבר המצחיק ביותר בכישרון הוא שאתה עיוור לכישרונך שלך. כשיש לך את זה אתה פשוט לא מבין מה זה... כשיש לך כישרון ואתה רואה דברים בצורה מסוימת, אתה נדהם שאחרים לא רואים אותם באותה צורה." ההתמדה לנוכח ספקות ודחייה עלולה להיות מסע בודד, וייתכן שבדידות זו מסבירה חלקית למה אמנים ומדענים מסוימים סובלים ממחלות נפש.

במהלך שיחותיי עם הנבדקים לגבי התהליך היצירתי התגלה פרדוקס מעניין: אף על פי שרבים מהם סובלים מהפרעות מצב רוח וחרדה, הם מקשרים בין כישרונם לאושר והתלהבות עזים. "עשייה מדעית טובה היא פשוט הדבר המהנה ביותר שיש," אמר לי אחד המדענים. "זה כמו סקס טוב. זה מעורר את כל הגוף וגורם לך להרגיש שלם וכל-יכול." הצהרה זו מזכירה דברים שאמרו גאונים יצירתיים לאורך ההיסטוריה. לדוגמה, כך כתב צ'ייקובסקי, המלחין, באמצע המאה ה-19:

תהיה זו יהירות לנסות לבטא במילים את תחושת האושר העילאי ששוטפת אותי כשרעיון חדש מתעורר בי ומתחיל ללבוש צורה שונה. אני שוכח הכול ומתנהג כמשוגע. כל איבר בתוכי מתחיל לפעום ולרטוט; ומשהתחלתי סקיצה חדשה, לא עובר רגע והמחשבות באות בזו אחר זו.

נבדק נוסף, מדען מוח וממציא, אמר לי:

"אין אושר גדול יותר בחיי מהאושר שאני חש כשיש לי רעיון טוב. כשהוא צץ במוחי, זה כל כך מספק... גרעין האקומבנס שלי בטח משתולל כשזה קורה" (גרעין האקומבנס, השוכן בלב מערכת התגמול של המוח, מופעל על-ידי הנאה, בין שמקורה בארוחה טובה ובין שמקורה בקבלת כסף או נטילת סמים מעוררי-אופוריה).

ובנוגע לאופן לידתם של רעיונות, כמעט כל נבדקיי סיפרו שרגעי האאורקה מגיעים לרוב אחרי תקופות ארוכות של הכנה ו"דגירה", ושהם מכים בך כשאתה נינוח - במצב שאנו מכנים REST. "לעתים קרובות זה קורה כשאתה עושה דבר אחד ולא חושב על מה שהמוח שלך עושה," אמר לי אחד האמנים במחקר. "אני רואה טלוויזיה, או קורא ספר, ונוצר שם קישור... וזה לא בהכרח קשור למה שאני עושה באותו רגע; איכשהו אתה רואה משהו, או שומע משהו, או עושה משהו שמייצר את הקישור הזה."

נבדקים רבים סיפרו על רעיונות שזינקו למוחם בעת מקלחת, נהיגה או התעמלות. אחד מהם תיאר משטר בלתי רגיל הכולל נמנום של אחר הצהריים: "במהלך הנמנום הזה אני עושה חלק גדול מהעבודה שלי. גיליתי שרעיונות באים אליי כשאני נרדם, באים אליי כשאני מתעורר, באים אליי אם אני יושב באמבטיה. בדרך כלל אני לא עושה אמבטיות... אבל לפעמים אני פשוט נכנס כדי לחשוב."
אנשים מסוימים רואים דברים שאחרים לא מסוגלים לראות, והם צודקים, ואנחנו קוראים להם גאונים יצירתיים. אנשים מסוימים רואים דברים שאחרים לא מסוגלים לראות, והם טועים, ואנחנו קוראים להם חולי נפש
חלק מהממצאים השכיחים האחרים שעולים ממחקריי הם:

אנשים יצירתיים רבים הם אוטודידקטים. הם אוהבים ללמד את עצמם, ולא לספוג מידע או ידע במסגרות חינוכיות מקובלות. ידוע היטב ששלושה גאונים יצירתיים מעמק הסיליקון נשרו מהלימודים באוניברסיטה: ביל גייטס, סטיב ג'ובס ומארק צוקרברג. סטיב ג'ובס - בעיני רבים האב-טיפוס של האדם היצירתי - הפיץ את המוטו Think different ("חשבו אחרת"). מכיוון שצורת חשיבתם אכן אינה שגרתית, הנבדקים שלי אומרים לא אחת שדרכי הלמידה וההוראה המקובלות לא תמיד עוזרות, ולפעמים אף מסיחות את הדעת, ושהם מעדיפים ללמוד בעצמם. רבים מנבדקיי לימדו את עצמם לקרוא עוד לפני שהתחילו ללמוד בבית הספר, ורבים מהם קראו רבות לאורך חייהם. לדוגמה, במאמרו "On Proof and Progress in Mathematics" כותב ביל ת'רסטון:

ההשכלה המתמטית שלי הייתה עצמאית ואידיוסינקרטית למדי, כיוון שבמשך כמה שנים למדתי דברים בכוחות עצמי ופיתחתי מודלים שכליים אישיים של חשיבה מתמטית. דבר זה הקנה לי לעתים קרובות יתרון גדול כי קל ללמוד בשלב מאוחר יותר את המודלים השכליים המקובלים בקרב קבוצות של מתמטיקאים.

לנקודה זו יש השלכות חשובות על חינוכם של ילדים בעלי כישרון יצירתי. יש לאפשר להם, ואף לעודדם, "לחשוב אחרת" (כמה נבדקים סיפרו לי שהם נהגו להסתבך בבית הספר כי הם תפסו את המורים בטעויות; אחד מנבדקיי תיקן את המורה שלו בכיתה ב' כשהיא הסבירה לו שאור וקול הם גלים שנעים באותה מהירות. היא לא קיבלה את זה יפה). אנשים יצירתיים רבים הם אנשי אשכולות, בדומה לגאונים היסטוריים כגון מיכאלאנג'לו ולאונרדו דה וינצ'י. לא זו בלבד שג'ורג' לוקאס קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות ב-2012, אלא שהוא קיבל גם את המדליה הלאומית לטכנולוגיה ב-2004. תחומי העניין של לוקאס כוללים אנתרופולוגיה, היסטוריה, סוציולוגיה, מדעי המוח, טכנולוגיה דיגיטלית, אדריכלות ועיצוב פנים. איש אשכולות אחר, אחד המדענים, תיאר את אהבתו לספרות:

אני אוהב מילים ואני אוהב מקצבים וצלילים של מילים... [כילד קטן] בניתי לי במהירות מאגר עצום של סונטות שייקספיריות, קטעי סולילוקווי, שירה מכל המינים... כשהלכתי לאוניברסיטה הייתי פתוח לקריירות רבות. למען האמת, לקחתי קורס של כתיבה יצירתית בשלב מוקדם. שקלתי ברצינות קריירה כסופר או משורר כי אני כל כך אוהב מילים... [אבל מבחינת] האקדמיה, העניין הוא לא יופיין של המילים. זה אכזב אותי, ולקחתי כמה קורסים בביולוגיה, כמה קורסים בתורת הקוונטים. התחברתי מיד לביולוגיה. זה נראה כמו מערכת מורכבת, צייתנית, יפה, חשובה. ובחרתי בביוכימיה.

האמנויות והמדעים נתפסים כמסלולים נפרדים, והאוניברסיטה מעודדת סטודנטים לבחור באחד ולא באחר. אם אנו רוצים לטפח סטודנטים יצירתיים, ייתכן שזו טעות חמורה. אנשים יצירתיים רבים הם עיקשים, גם כשהם נתקלים בספקנות ובדחייה. כששאלתי את אחד הנבדקים מה נדרש כדי להיות מדען מצליח, הוא השיב:

התמדה... כדי להשיג את החופש לגלות דברים, עליך להתמיד... גם כשלא קיבלת מענק למימון מחקר אתה קם למחרת, שם רגל אחת לפני השנייה, וחוזר חלילה... אני עדיין לוקח דברים אישית. אם אני לא מקבל מימון ו... אני עצבני במשך ימים שלמים. ואז אני מתיישב וכותב שוב בקשה למענק.

ואולי לאנשים יצירתיים פשוט יש יותר רעיונות? האם ההבדל בינם לבין האדם הממוצע הוא כמותי או איכותי? אחד הנבדקים, מדען מוח וממציא, השיב לשאלה הזו בצורה מעניינת - הוא הציג את העניין במונחים של עפיפונים וחוטים:

בתחום המו"פ, אנחנו מחלקים אנשים לאחת משתי קטגוריות גסות: ממציאים ומהנדסים. הממציא הוא העפיפון. יש לו טריליון רעיונות בראש והוא ממציא את האב-טיפוס הנהדר הראשון. אבל בדרך כלל הממציא הוא... לא אדם מסודר. הוא רואה את התמונה הכוללת... {הוא} כל הזמן מחבר דברים שלא בדיוק עובדים. המהנדסים הם החוטים, בעלי המלאכה [שבוחרים רעיון טוב] והופכים אותו לדבר שימושי. אז טיפוס אחד מייצר רעיונות טובים, והטיפוס האחר... הופך אותו לרעיון שימושי.

מובן שכמות מופרזת של רעיונות עלולה להיות מסוכנת. אחד הנבדקים, מדען שאפשר להגדיר כעפיפון וחוט בעת ובעונה אחת, סיפר לי על "נכונות ליטול סיכונים אדירים עם כל הלב, הנשמה והשכל, כשאתה יודע שההשפעה - אם הדבר יעבוד - תחולל שינוי מהותי." ה"אם" הזה חשוב ביותר. כשאתה רואה קשרים שאף אחד אחר לא מסוגל לראות, אתה עלול לראות גם קשרים שכלל לא קיימים. "לכולם יש דברים משוגעים שהם רוצים לנסות," אמר לי אותו נבדק. "חלק מהיצירתיות הוא לבחור את הבועות הקטנות שצצות במוח המודע שלך, להחליט למי מהן אתה מאפשר להתנפח ולמי מהן אתה מעניק גישה לחלקים נרחבים יותר במוח שלך, ואז לתרגם את זה לפעולה."

בספר "נפלאות התבונה," הביוגרפיה שכתבה סילביה נסאר על המתמטיקאי ג'ון נאש, היא מתארת כיצד אחד מעמיתיו של נאש ביקר אותו כשהיה מאושפז בבית החולים מקלין. "איך אתה, מתמטיקאי, אדם המסור להיגיון ולאמת לוגית," שאל העמית, "מסוגל להאמין שחייזרים שולחים לך מסרים? איך אתה מסוגל להאמין שאתה מגויס על-ידי חייזרים מהחלל החיצון להצלת העולם?" לכך ענה נאש: "כי הרעיונות שלי לגבי ישויות על-טבעיות באו אליי באותה צורה שבאו הרעיונות המתמטיים. אז התייחסתי אליהם ברצינות." אנשים מסוימים רואים דברים שאחרים לא מסוגלים לראות, והם צודקים, ואנחנו קוראים להם גאונים יצירתיים. אנשים מסוימים רואים דברים שאחרים לא מסוגלים לראות, והם טועים, ואנחנו קוראים להם חולי נפש. ואנשים מסוימים, כמו ג'ון נאש, הם שני הדברים גם יחד.
ננסי אנדריאסן היא חוקרת בתחומי מדעי המוח והנוירו-פסיכיאטריה מאוניברסיטת איווה.
כל הזכויות שמורות לאלכסון.
©2014 The Atlantic Media Co., as first published in The Atlantic Magazine. Distributed by Tribune Media Services, Inc.

# data[].attributes.attachment_link.title
סודות המוח היצירתי - אלכסון

# data[].attributes.attachment_link.description
כפסיכיאטרית ומדענית מוח שחוקרת יצירתיות היה לי העונג לעבוד עם לא מעט נבדקים מחוננים ידועים לאורך השנים, אבל קורט וונגוט - קורט וונגוט היקר, המצחיק, האקסצנטרי, האהוב, המעונה - לעד יהיה אחד האהובים עליי. בשנות ה-60 היה קורט חבר סגל בסדנת הסופרים של איווה (תוכנית כתיבה ידועה באוניברסיטת איווה) והשתתף במחקר הגדול הראשון שעשיתי במחלקת ...

# data[].attributes.headline
אלן דה בוטון מסביר למה כדאי להיות פסימיים

# data[].attributes.subject
אלן דה בוטון מסביר למה כדאי להיות פסימיים

# data[].attributes.headline
אלן דה בוטון על רומנטיזציה של האהבה (הספר שלו)

# data[].attributes.subject
אלן דה בוטון על רומנטיזציה של האהבה (הספר שלו)

# data[].attributes.body
הרצאה משעשעת על מיסקונספשיינז על החיים (יותר משעה)

# data[].attributes.headline
האנה גטסבי לומדת מילות יחס

# data[].attributes.subject
האנה גטסבי לומדת מילות יחס

# data[].attributes.attachment_link.title
How Hannah Gadsby's High-Functioning Autism Works | Netflix Is A Joke

# data[].attributes.headline
סיימון סינאק: על עסקים ואנשים - משחק כדי לנצח לעומת משחק כדי להמשיך לשחק. כדי לנצח צריך להביס את המתחרים, כדי להמשיך לשחק צריך לעזור לסביבה (להיות מועיל).

# data[].attributes.subject
סיימון סינאק: על עסקים ואנשים - משחק כדי לנצח לעומת משחק כדי להמשיך לשחק. כדי לנצח צריך להביס את המתחרים, כדי להמשיך לשחק צריך לעזור לסביבה (להיות מועיל).

# data[].attributes.attachment_link.title
Simon Sinek - BE AN INFINITE PLAYER - ONE OF BEST SPEECHES EVER | Inspiritory

# data[].attributes.headline
האנה על אוטיזם

# data[].attributes.subject
האנה על אוטיזם

# data[].attributes.body
לקראת הסוף היא מדברת על זה שאם משהו נראה לה לא הגיוני או לו פייר, היא תציין את זה - פנים אל פנים. המראיין: זה אמיץ. האנה: לא, זה אוטיזם.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hannah Gadsby on getting diagnosed with autism: – It really made a lot of sense | SVT/TV 2/Skavlan

# data[].attributes.headline
סאטירה על אקדמיה

# data[].attributes.subject
סאטירה על אקדמיה

# data[].attributes.body
פוסט של לורי טיילור על "עיגולי ציונים":

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'Turn over your paper now'

Our Deputy Head of Examinations, Mr Gary Tongue, has announced significant changes to the invigilation procedures for this year's finals.

"We not only have to be alert to such devices as micro-earpieces, smart watches and miniature mobile phones but also, following a recent report by the higher education ombudsman, we need to take into account the law student who recently made use of 24 pages of unauthorised notes written in invisible UV ink."

This array of devices necessitated a move away from the traditional form of invigilation in which a single disgruntled academic sat behind a desk reading The Guardian at one end of the examination hall. Under the new protocol this single invigilator would be complemented by two sniffer dogs trained in the art of apprehending photocopies and an additional human invigilator who would provide an aerial view of proceedings from the top rung of a centrally placed stepladder.

As a further bulwark against more traditional forms of cheating, students would be prevented from taking sideways glances at their neighbour's answers by the use of industry-approved head restraints, and deterred from taking toilet breaks by the installation of what Mr Tongue described as "catheter solutions".

Any student who, in spite of these measures, was discovered to be cheating would be immediately excluded from the examination. Further punishment might then follow although Mr Tongue described the rumour that such students would be taken to a nearby rifle range and shot through the head as "unnecessarily alarmist".

First among equals

According to our Head of Mark Adjustment, Dr K. T. Rounding Upwards, Poppleton can look forward to having more first-class degrees awarded this year than at any time in its history.

Dr Rounding Upwards explained that this pleasing development was a likely consequence of the Central Examinations Board's decision to regard a student examination mark of 64 as evidence of first-class ability.

"In the past," said Dr Rounding Upwards, "we all came to realise that finals marks of 65, 66, 67, 68 and, of course, 69, were so very close to the first-class borderline as to make no essential difference. But this recognition had serious implications for those candidates with an overall 64 who had failed to attain a first by no more than a single mark.

"In the view of the Examinations Board this discriminated against less intelligent students and therefore had no place in a liberal, forward-looking institution or in one that was desperate to award more first-class degrees than any of its nearest rivals."

In Dr Rounding Upwards' celebratory words, "Poppleton is well on its way to becoming the first among firsts".

Letter to the Editor

From: Derek Quintock

Dear Sir or Madam

I was intrigued by recent research showing that universities with distinguished academics as their leaders were more successful than those universities presided over by less accomplished individuals.

This finding aroused my interest in our very own vice-chancellor. I've been unable to find anything that reveals his academic credentials. Perhaps you could help. Does our vice-chancellor have any letters after his name?

Our editor replies:

Our present vice-chancellor does not have any letters after his name but we understand that he currently has more than seven figures in his bank account. We hope this clarifies the situation.

# data[].attributes.attachment_link.description
Our Deputy Head of Examinations, Mr Gary Tongue, has announced significant changes to the invigilation procedures for this year's finals. "We not only have to be alert to such devices as micro-earpieces, smart watches and miniature mobile phones but also, following a recent report by the higher education ombudsman, we need to take into account the law student who recently made use of 24 pages of unauthorised notes written in invisible UV ink."

# data[].attributes.headline
ספרונים עם טיפים בתחומים שונים

# data[].attributes.subject
ספרונים עם טיפים בתחומים שונים

# data[].attributes.attachment_link.title
UX Design - Bite sized learning - Booklets.io

# data[].attributes.attachment_link.description
Browse UX Design and other design related booklets from the world's best designers.

# data[].attributes.headline
על ספרנים ושחיקה של Givers

# data[].attributes.subject
על ספרנים ושחיקה של Givers

# data[].attributes.body
המאמר סוקר את הספר של אדם גרנט ומציין שרוב הספרנים הם כנראה Givers.

מביא ציטוט שמתייחס יפה לשחיקה של Givers:

"Givers don't burn out when they devote too much time and energy to giving. They burn out when they're working with people in need but are unable to help effectively" 165).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Give and Take: A Revolutionary Approach to Success. Adam Grant, New York: Viking, 2013.

Review By: Tracy Sakon

In the new book Give and Take: A Revolutionary Approach to Success, Adam Grant categorizes people into three types: givers, matchers, and takers. Givers proactively help others, matchers have a "you scratch my back, I'll scratch yours" attitude, and takers are the suck ups and backstabbers of the world. I bet if a study was done on which of these three categories most librarians fall into, we would have a healthy surplus of givers. Our profession focuses on helping others; we devote our time to directly and indirectly aiding patrons with their information needs. Grant writes about the advantages of adopting a giving approach in the workplace, and many of his suggestions and anecdotes can be applied to the library science field.

One does not automatically associate giving with success. Grant aptly points out that parents inculcate "sharing and caring" values in their children, but these same values do not seem to transcend into the working world. Grant states, "We may love Shel Silverstein for our kids, but ... the fascination of many business gurus with Sun Tzu's The Art of War suggests that we don't see much room for giver values in our professional lives" (22). However, giving does not have to preclude success; in fact, it can lead to greater success for oneself and others. Grant says, "Extensive research reveals that people who give their time and knowledge regularly to help their colleagues earn more raises and promotions in a wide range of settings" (74). Grant often invokes the metaphor of a pie throughout the book: Givers increase the size of the pie and, therefore, can cut generous slices all around.

Have you ever met someone who seems to have everything but is so deserving of everything they have accomplished that it is nearly impossible to dislike them for it? Research has found that while "highly talented people tend to make others jealous, placing themselves at risk of being disliked, resented, ostracized, and undermined. But if these talented people are also givers, they no longer have a target on their backs" (71). Grant notes that most people are matchers, and matchers want to see givers rise to the top and takers fail and get their just desserts. By giving in the workplace, givers are not only more likely to be well-liked, but they are also more likely to have other people root for their long-term success.

When I took a class on reference services, my instructor emphasized the importance of the reference interview. A key component of the reference interview is to actively listen to the patron and ask guided questions to help him or her specify what type of information source he or she is looking for. Grant cites research performed by psychologist James Pennebaker that found the more people talk, the more they think they have learned. Grant quotes Pennebaker: "Most of us find that communicating our thoughts is a supremely enjoyable learning experience" (137). This research reiterates what the reference interview posits: sometimes, people need to talk out their information needs in order to fully grasp their research need. By listening, librarians are able to fully understand the patron's need and are also more likely to provide an enjoyable reference experience for the patron. This, in turn, makes the patron more likely to seek reference services in the future and further adds to the cycle of success in a thriving library environment.

One of the great pitfalls of being a giver is the potential for burnout. After studying various groups of people, Grant came to the conclusion that there are two types of givers: selfless givers and "otherish" givers. Selfless givers are less successful than otherish givers because they give to the point of self-sacrifice and are much more likely to experience burnout. Otherish givers, on the other hand, "care about benefitting others, but ... also have ambitious goals for advancing their own interests" (157). Grant goes on to explain that the way most people think about burnout is counterproductive. While one might think that giving less would prevent burnout, the opposite is true: giving more prevents burnout. Grant states, "Givers don't burn out when they devote too much time and energy to giving. They burn out when they're working with people in need but are unable to help effectively" (165). If givers are able to see how their efforts are contributing to both other people's lives and their own in a positive manner, they are further energized to continue giving. Furthermore, otherish givers are more inclined to ask for help than selfless givers; they don't view their work as a cross they alone need to bear. They are willing to seek help from their colleagues and mentors "which enables them to marshal the advice, assistance, and resources necessary to maintain their motivation and energy" (177). Librarians can learn from the otherish style of giving. Although, as librarians, we may think our job is to serve others, we can benefit greatly by asking for help when we feel we are on the brink of burnout.

Give and Take is a great read for anyone in the professional world who wants to succeed while maintaining a moral compass. I found some parts of the book more applicable than others to the library science field-the sections on the importance of listening and how to prevent burnout seemed especially useful for a field associated with giving, such as librarianship. However, the book's overly eager attempts to classify people into types and subtypes can be tiresome. People can vary between all three styles: we may be givers in certain aspects of our work and takers in others; people have their good days and bad days and one good or bad step should not permanently solidify a person as a giver or taker. I think if one is able to read this book and resist the urge to hastily stereotype other people into one of the three types, it could be a very useful and powerful read. We all could use a little motivation to give more.
Teresa Sakon is graduating this summer from the University of Maryland's iSchool. She currently works as a publications assistant for the American Association for the Advancement of Science.

# data[].attributes.attachment_link.title
Book Review: Give and Take: A Revolutionary Approach to Success

# data[].attributes.attachment_link.description
Give and Take: A Revolutionary Approach to Success. Adam Grant, New York: Viking, 2013. Review By: Tracy Sakon In the new book Give and Take: A Revolutionary Approach to Success, Adam Grant categorizes people into three types: givers, matchers, and takers.

# data[].attributes.headline
איך להיות Giver מצליחן

# data[].attributes.subject
איך להיות Giver מצליחן

# data[].attributes.body
5 טיפים:
1. הגבילו את הנתינה לטובות קצרות שלוקחות עד 5 דקות.
2. בקשו עזרה בדברים קטנים - כדי לתת הזדמנות לאחרים לתת גם.
3. קבעו זמנים שבהם אתם מקדישים הכל לנתינה - יום בשבוע, למשל. זה מחזק את האפקט של הנתינה.
4. הגבילו את הנתינה לתחומים שבהם אתם מומחים ונהנים לתת.
5. תנו ל-takers רק תמורת טובה מצידם (התחפשו ל-machers כשאתם מתבקשים לתת ל-takers).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
You're at lunch with a friend who's looking for a new job. They tell you they're interested in a company where your college friend works. You haven't spoken to your friend in a few years. What would you do?

1. Tell your friend you'll make the introduction

2. Tell your friend you'll make the introduction, and then ask them for help on your own issue

3. Tell your friend you don't feel comfortable making the introduction since you're no longer in touch with your college friend

It turns out your answer to this question reflects your 'reciprocity style,' which is the way you approach interactions with others. According to Adam Grant, author of Give and Take, there are three different types of reciprocity types: givers, takers, and matchers. Let's take a look at some of the insights that can be gleaned from his influential book.

Givers, takers, and matchers

What's the difference between these types?

Takers are self-focused and put their own interests ahead of others' needs. They try to gain as much as possible from their interactions while contributing as little as they can in return.

Matchers like to preserve an equal balance of giving and taking. Their mindset is: "If you take from me, I'll take from you. If you give to me, I'll give to you."

Givers are others-focused, and tend to provide support to others with no strings attached. They ask themselves, "How can I add value for this person? What can I contribute?"

So what type are you? Turns out most people hover in the middle, and behave as matchers, answering option B above (I'll introduce you to my college friend, but I need help from you).

Humans have an innate tendency to be reciprocal, and givers and takers represent two extremes.

But while givers are the most generous in our society, matchers play an important role. They make sure what goes around, comes around. They reward givers for their generous behavior, and seek revenge when they, or others, are being mistreated.

Givers, takers, and matchers at work

Guess which of these types is the most successful at work?

Turns out, givers tend to be the worst performers. They're at a disadvantage across a wide range of occupations, because they sacrifice their own success to help others succeed, according to Grant's research.

So that must mean takers or matchers are the top performers, right? Not exactly.

It's the givers again.

Yeah, you read right. The worst and best performers at work are others-focused, and takers and matchers tend to land in the middle.

Why is that? Since takers develop reputations for putting others last, matchers tend to return the favor and try to knock them down, research shows. That's why takers rarely succeed in building strong relationships and networks.

On the other hand, matchers root for givers to succeed, since they tend to match good deed with good deed. Everyone loves, trusts, and supports givers, since they add value to others and enrich the success of the people around them.

In short, givers succeed because their giving leads to quality relationships, which benefit them in the long run. With such strong relationships, it's no wonder givers are also happier people than takers.

But wait, back up. If being a giver creates stronger relationships (and even makes you happier), why are some givers at the bottom of the success ladder, while others are at the top?

Selfless givers vs. otherish givers

There are two types of givers: 'selfless' givers and 'otherish' givers.

Selfless givers, as you may guess, are the ones who drop everything to help people all the time, which means they tend to fall behind on their own work. Therefore, they usually end up at the bottom of the success ladder (though they're still happier people than takers).

On the other hand, otherish givers are smart and strategic about their giving. While they're just as much givers as the selfless givers, they've learned to successfully navigate a world with matchers and takers, so others don't take advantage of them.

At this point, you must be asking: what steps can I take to become a successful giver? After all, being a successful giver comes with many perks: stronger relationships, increased happiness, and better performance at work.

Well, we're glad you asked. Here are a few tricks and tools successful givers have up their sleeves to help others while avoiding burnout.

How to be a successful giver
1. 5-minute favors What to do:
Do other people small favors that take no more than 5 minutes - like making an introduction, giving feedback, and offering advice.
Why it works:
Made famous by serial entrepreneur Adam Rifkin, 5-minute favors are those small yet impactful favors you do for others that take no more than 5 minutes. Doing these quick favors for a coworker or friend can go a long way in strengthening your relationships.
2. Ask for help What to do:
Ask a friend or coworker for help on an issue you're having, without taking up too much of their time.
Why it works:
While asking for help doesn't sound like a quintessential giver move, doing so comes with some surprising benefits. It gives them the opportunity to be a giver, but also makes them feel good and smart.

According to Grant, one of the best ways to build strong relationships is to seek advice, because it creates meaningful opportunities for someone to contribute to your life, and feel fulfilled by it.
3. Give all at once What to do:
Devote a particular day or part of a day each week to helping people out.
Why it works:
There are two ways to give: you can sprinkle random acts of kindness throughout your week, or chunk all of your giving acts into one day. Which is most effective? The chunking, research shows, because it leaves you with a bigger psychological boost of feeling appreciation and meaningfulness, which will motivate you to continue being a giver.
4. Specialize in favors What to do:
Pick one or two ways of helping that you enjoy and excel at, rather than being jacks of all trades.
Why it works:
This way, you can help in a way that energizes you instead, of exhausts you. This trick will also allow you to gain a reputation as a person with a particular expertise you're willing to share, rather than as a nice person who's freely available.

Bonus? People won't come to you for favors that don't fit these skills.
5. Keep an eye out for takers What to do:
Spot takers early, based on reputation and past experience, and only help them if they like you.
Why it works:
Takers like to milk givers for favors, because of givers' reputations. To avoid this, take on the mentality of a matcher. In other words, if a taker asks for help, say "sure, I'll help you if you agree to help me with something else in return."

Give, give, give!

Practice these tips and tricks, and you'll be a successful giver in no time. But the key to being a successful giver is also being an authentic giver. The less you try to give to get, the more you'll succeed.

Check out the next article in our Givers, Takers, Matchers series, where we explore how these reciprocity styles affect not only individuals, but also industries.

- - -

Are you a giver, taker, or matcher?

Here are a few more questions from Adam Grant's Give and Take quiz to help you find out.

1. You and a stranger will both receive some money. You have three choices about what you and the stranger receive, and you'll never see or meet the stranger. Which option would you choose?

a) I get $8, and the stranger gets $4

b) I get $5, and the stranger gets $7

c) I get $5, and the stranger gets $5
2. In 2006, after the devastation caused by Hurricane Katrina, a US bank executive led a team of employees on a trip to help rebuild New Orleans. Why do you think he did this?
a) He wanted to make headlines for being a generous, giving organization

b) He felt compassion for the victims and wanted to do whatever he could to help

c) He wanted to show his support for bank employees who had family members in New Orleans

3. You're applying for a job as a manager, and a former boss writes you a glowing recommendation letter. What would you be most likely to do?

a) Go out of my way to make a good impression on my new boss, so I can line up another strong recommendation for the future

b) Offer to write a recommendation letter for one of my own former employees, so I can pay it forward

c) Look for ways to help my former boss, so I can pay it back
4. You're working on a project with two colleagues, and there are three tasks that need to get done. As you discuss how to divide tasks, it becomes clear that all three of you are extremely interested in two of the tasks, but view the third as quite boring. What would you do?
a) Try to convince one of my colleagues to do the boring task

b) Volunteer for the boring task without asking for anything in return

c) Volunteer for the boring task and ask my colleagues for a favor later

5. A few years ago, you helped an acquaintance named Jamie find a job. You've been out of touch since then. All of a sudden, Jamie sends an email introducing you to a potential business partner. What's the most likely motivation behind Jamie's email?

a) Jamie wants to ask for help again

b) Jamie genuinely wants to help me

c) Jamie wants to pay me back

If you answered mostly A's, you're a taker. If you answered mostly B's, you're a giver. If you answered mostly C's, you're a matcher.
Want more? Check out Adam Grant's book Give and Take: Why Helping Others Drives Our Success.

# data[].attributes.attachment_link.title
The Surprising Psychology of Givers, Takers, and Matchers

# data[].attributes.attachment_link.description
We all have a natural inclination to be a giver, taker, or matcher, says Adam Grant. Here's the psychology behind how it impacts your work and happiness.

# data[].attributes.headline
איך ליצור תרבות שבה givers מצליחים: ויש שני טיפוסים של Givers - אחד מהם הוא ה-Giver הביקורתי שנתפס כ"לא נחמד"...

# data[].attributes.subject
איך ליצור תרבות שבה givers מצליחים: ויש שני טיפוסים של Givers - אחד מהם הוא ה-Giver הביקורתי שנתפס כ"לא נחמד"...

# data[].attributes.attachment_link.title
Are you a giver or a taker? | Adam Grant

# data[].attributes.headline
יצירתיות כיישות חיצונית

# data[].attributes.subject
יצירתיות כיישות חיצונית

# data[].attributes.body
סופרת מפורסמת מדברת על תפיסת היצירתיות כיישות חיצונית כדרך להתמודדות עם חרדת יצירה. יצירתיות כשיתוף פעולה בין האמן ליישות הגאונית. לכן האמן צריך רק לעשות את החלק שלו ולחכות שהיישות תעשה את הקסם שלה.

# data[].attributes.attachment_link.description
Elizabeth Gilbert muses on the impossible things we expect from artists and geniuses -- and shares the radical idea that, instead of the rare person “being” a genius, all of us “have” a genius. It’s a funny, personal and surprisingly moving talk.

# data[].attributes.body
for rebellious Jews

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I
New Year's The solid houses in the mist are thin as tissue paper; the water laps slowly at the rocks; and the ducks from the north are here at rest on the grey ripples. The company in which we went so free of care, so carelessly, has scattered. Good-bye, to you who lie behind in graves, to you who galloped proudly off! Pockets and heart are empty. This is the autumn and our harvest- such as it is, such as it is- the beginnings of the end, bare trees and barren ground; but for us only the beginning: let the wild goat's horn and the silver trumpet sound! Reason upon reason to be thankful: for the fruit of the earth, for the fruit of the tree, for the light of the fire, and to have come to this season. The work of our hearts is dust to be blown about in the winds by the God of our dead in the dust but our Lord delighting in life (let the wild goat's horn and the silver trumpet sound!) our God Who imprisons in coffin and grave and unbinds the bound. You have loved us greatly and given us Your laws for an inheritance, Your sabbaths, holidays, and seasons of gladness, distinguishing Israel from other nations- distinguishing us above the shoals of men. And yet why should we be remembered- if at all-only for peace, if grief is also for all? Our hopes, if they blossom, if they blossom at all, the petals and fruit fall. You have given us the strength to serve You, but we may serve or not as we please; not for peace nor for prosperity, not even for length of life, have we merited remembrance; remember us as the servants You have inherited. IIDay of Atonement The great Giver has ended His disposing; the long day is over and the gates are closing. How badly all that has been read was read by us, how poorly all that should be said. All wickedness shall go in smoke. It must, it must! The just shall see and be glad. The sentence is sweet and sustaining; for we, I suppose, are the just; and we, the remaining. If only I could write with four pens between five fingers and with each pen a different sentence at the same time- but the rabbis say it is a lost art, a lost art. I well believe it. And at that of the first twenty sins that we confess, five are by speech alone; little wonder that I must ask the Lord to bless the words of my mouth and the meditations of my heart. Now, as from the dead, I revisit the earth and delight in the sky, and hear again the noise of the city and see earth's marvelous creatures-men. Out of nothing I became a being, and from a being I shall be nothing-but until then I rejoice, a mote in Your world, a spark in Your seeing. IIIFeast of Booths This was a season of our fathers' joy: not only when they gathered grapes and the fruit of trees in Israel, but when, locked in the dark and stony streets, they held-symbols of a life from which they were banished but to which they would surely return- the branches of palm trees and of willows, the twigs of the myrtle, and the bright odorous citrons. This was the grove of palms with its deep well in the stony ghetto in the blaze of noon; this the living stream lined with willows; and this the thick-leaved myrtles and trees heavy with fruit in the barren ghetto-a garden where the unjustly hated were justly safe at last. In booths this week of holiday as those who gathered grapes in Israel lived and also to remember we were cared for in the wilderness- I remember how frail my present dwelling is even if of stones and steel. I know this is the season of our joy: we have completed the readings of the Law and we begin again; but I remember how slowly I have learnt, how little, how fast the year went by, the years-how few. IVHanukkah The swollen dead fish float on the water; the dead birds lie in the dust trampled to feathers; the lights have been out a long time and the quick gentle hands that lit them- rosy in the yellow tapers' glow- have long ago become merely nails and little bones, and of the mouths that said the blessing and the minds that thought it only teeth are left and skulls, shards of skulls. By all means, then, let us have psalms and days of dedication anew to the old causes. Penniless, penniless, I have come with less and still less to this place of my need and the lack of this hour. That was a comforting word the prophet spoke: Not by might nor by power but by My spirit, said the Lord; comforting, indeed, for those who have neither might nor power- for a blade of grass, for a reed. The miracle, of course, was not that the oil for the sacred light- in a little cruse-lasted as long as they say; but that the courage of the Maccabees lasted to this day: let that nourish my flickering spirit. Go swiftly in your chariot, my fellow Jew, you who are blessed with horses; and I will follow as best I can afoot, bringing with me perhaps a word or two. Speak your learned and witty discourses and I will utter my word or two- not by might not by power but by Your Spirit, Lord.

# data[].attributes.attachment_link.title
Notes on the Spring Holidays, III, [Hanukkah]

# data[].attributes.attachment_link.description
I New Year's The solid houses in the mist are thin as tissue paper; the water laps slowly at the rocks; and the ducks from the north are here at rest on the grey ripples. The company in which we went so free of care, so carelessly, has scattered.

# data[].attributes.headline
מאפיינים של אנשים מקוריים

# data[].attributes.subject
מאפיינים של אנשים מקוריים

# data[].attributes.body
"To be original, you don't have to be first, you just have to be different and better."

"Doubt the default and look for a better option."

"The greatest originals are the ones that fail the most, because they're the ones that try the most."

" Being original is not easy, but it's the best way to improve the world around us."

# data[].attributes.attachment_link.title
The surprising habits of original thinkers

# data[].attributes.attachment_link.description
How do creative people come up with great ideas? Organizational psychologist Adam Grant studies “originals”: thinkers who dream up new ideas and take action to put them into the world. In this talk, learn three unexpected habits of originals -- including embracing failure. “The greatest originals are the ones who fail the most, because they’re the ones who try the most,” Grant says. “You need a lot of bad ideas in order to get a few good ones.”

# data[].attributes.headline
למה כדאי לעשות דברים חסרי תועלת

# data[].attributes.subject
למה כדאי לעשות דברים חסרי תועלת

# data[].attributes.attachment_link.description
In this joyful, heartfelt talk featuring demos of her wonderfully wacky creations, Simone Giertz shares her craft: making useless robots. Her inventions -- designed to chop vegetables, cut hair, apply lipstick and more -- rarely (if ever) succeed, and that’s the point. “The true beauty of making useless things [is] this acknowledgment that you don’t always know what the best answer is,” Giertz says. “It turns off that voice in your head that tells you that you know exactly how the world works. Maybe a toothbrush helmet isn’t the answer, but at least you’re asking the question.”

# data[].attributes.headline
בדיחות לאנשי מחקר וספרנים

# data[].attributes.subject
בדיחות לאנשי מחקר וספרנים

# data[].attributes.body
כתב עת כ"כ יוקרתי שהוא מבטיח לדחות כל מאמר שהוא יקבל.

# data[].attributes.body
the movie: Reaching for the moon
the poem: One Art

# data[].attributes.attachment_link.title
One Art by Elizabeth Bishop recited by Miranda Otto

# data[].attributes.headline
קורס הומוריסטי להערכת מקורות - עם 3 נ"ז

# data[].attributes.subject
קורס הומוריסטי להערכת מקורות - עם 3 נ"ז

# data[].attributes.body
כזה אני רוצה!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The world is awash in bullshit. Politicians are unconstrained by facts. Science is conducted by press release. Higher education rewards bullshit over analytic thought. Startup culture elevates bullshit to high art. Advertisers wink conspiratorially and invite us to join them in seeing through all the bullshit - and take advantage of our lowered guard to bombard us with bullshit of the second order. The majority of administrative activity, whether in private business or the public sphere, seems to be little more than a sophisticated exercise in the combinatorial reassembly of bullshit.

We're sick of it. It's time to do something, and as educators, one constructive thing we know how to do is to teach people. So, the aim of this course is to help students navigate the bullshit-rich modern environment by identifying bullshit, seeing through it, and combating it with effective analysis and argument.

What do we mean, exactly, by bullshit and calling bullshit? As a first approximation:

Bullshit involves language, statistical figures, data graphics, and other forms of presentation intended to persuade by impressing and overwhelming a reader or listener, with a blatant disregard for truth and logical coherence.

Calling bullshit is a performative utterance, a speech act in which one publicly repudiates something objectionable. The scope of targets is broader than bullshit alone. You can call bullshit on bullshit, but you can also call bullshit on lies, treachery, trickery, or injustice.

In this course we will teach you how to spot the former and effectively perform the latter.

While bullshit may reach its apogee in the political domain, this is not a course on political bullshit. Instead, we will focus on bullshit that comes clad in the trappings of scholarly discourse. Traditionally, such highbrow nonsense has come couched in big words and fancy rhetoric, but more and more we see it presented instead in the guise of big data and fancy algorithms - and these quantitative, statistical, and computational forms of bullshit are those that we will be addressing in the present course.

Of course an advertisement is trying to sell you something, but do you know whether the TED talk you watched last night is also bullshit - and if so, can you explain why? Can you see the problem with the latest New York Times or Washington Post article fawning over some startup's big data analytics? Can you tell when a clinical trial reported in the New England Journal or JAMA is trustworthy, and when it is just a veiled press release for some big pharma company?

Our aim in this course is to teach you how to think critically about the data and models that constitute evidence in the social and natural sciences.

Carl T. Bergstrom and Jevin West
Seattle, WA.

# data[].attributes.attachment_link.description
The world is awash in bullshit. Politicians are unconstrained by facts. Science is conducted by press release. Higher education rewards bullshit over analytic thought. Startup culture elevates bullshit to high art. Advertisers wink conspiratorially and invite us to join them in seeing through all the bullshit - and take advantage of our lowered guard to bombard us with bullshit of the second order.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sir Ken Robinson: Bring on the learning revolution!

# data[].attributes.attachment_link.description
In this poignant, funny follow-up to his fabled 2006 talk, Sir Ken Robinson makes the case for a radical shift from standardized schools to personalized learning -- creating conditions where kids' natural talents can flourish.

# data[].attributes.body
for those

# data[].attributes.attachment_link.description
133 quotes from The Element: How Finding Your Passion Changes Everything: 'If you're not prepared to be wrong, you'll never come up with anything original.'

# data[].attributes.headline
how to be creative in an anti-creative environment

# data[].attributes.subject
how to be creative in an anti-creative environment

# data[].attributes.body
עם תרגום עברית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Get a daily email featuring the latest talk, plus a quick mix of trending content.

By subscribing, you understand and agree that we will store, process and manage your personal information according to our Privacy Policy

# data[].attributes.attachment_link.title
Sir Ken Robinson: How to escape education's death valley

# data[].attributes.attachment_link.description
Sir Ken Robinson outlines 3 principles crucial for the human mind to flourish -- and how current education culture works against them. In a funny, stirring talk he tells us how to get out of the educational "death valley" we now face, and how to nurture our youngest generations with a climate of possibility.

# data[].attributes.headline
"If you're not prepared to be wrong, you'll never come up with anything original.”

# data[].attributes.subject
"If you're not prepared to be wrong, you'll never come up with anything original.”

# data[].attributes.body
עם תרגום עברית

# data[].attributes.attachment_link.title
Sir Ken Robinson: Do schools kill creativity?

# data[].attributes.attachment_link.description
Sir Ken Robinson makes an entertaining and profoundly moving case for creating an education system that nurtures (rather than undermines) creativity.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anthony McCarten: A (not so) scientific experiment on laughter

# data[].attributes.attachment_link.description
"Laughter -- I may not be able to produce much of it but I will try to shine a light on it and ask the question: what is it?" True to his mission statement, screenwriter Anthony McCarten tells the TEDxMunchen audience four jokes in an attempt to conduct a (not so) scientific experiment into the role of laughter as facilitator of conversations and uniter of people.