# data[].attributes.body
Luo itsellesi sopiva aikataulu.
Tee siitä väljä, jotta ehdit perehtyä teemoihin rauhassa.
Kurssin voi suorittaa yksin tai pienryhmässä. Pienryhmässä suorittaen syntyy arvokasta keskustelua teemojen ympärille.

# data[].attributes.body
Oliko kurssista hyötyä tulevaisuuden työelämän tilanteita silmällä pitäen?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tietoa evästeistä

Evästeet auttavat meitä kehittämään verkkopalveluamme ja parantamaan sen sisältöjä ja saavutettavuutta. Osa evästeistä on välttämättömiä, jotta sivut toimivat oikein. Voit hyväksyä kaikki evästeet tai vain välttämättömät. Asetuksia voit muuttaa klikkaamalla Evästeasetukset. Pääset asetuksiin myös jälkikäteen sivulta " Evästekäytännöt valvira.fi-verkkopalvelussa ".

Hyväksy vain välttämättömät Hyväksy kaikki evästeet

Evästeasetukset

Evästeasetukset

Voit sallia haluamasi evästeet laittamalla rastin ruutuun alla oleviin kohtiin. Paina valintojesi jälkeen Tallenna ja poistu. Verkkopalvelu toimii, vaikka sallisit vain välttämättömät evästeet. Jotain eroja voi kuitenkin esiintyä. Pääset muuttamaan asetuksia myös jälkikäteen sivuiltamme. Lue lisää valvira.fi-sivuston välttämättömistä ja valinnaisista evästeistä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Evästeet auttavat meitä kehittämään verkkopalveluamme ja parantamaan sen sisältöjä ja saavutettavuutta. Osa evästeistä on välttämättömiä, jotta sivut toimivat oikein. Voit hyväksyä kaikki evästeet tai vain välttämättömät. Asetuksia voit muuttaa klikkaamalla Evästeasetukset. Pääset asetuksiin myös jälkikäteen sivulta " Evästekäytännöt valvira.fi-verkkopalvelussa ". Hyväksy vain välttämättömät Hyväksy kaikki evästeet Evästeasetukset Voit sallia haluamasi evästeet laittamalla rastin ruutuun alla oleviin kohtiin.

# data[].attributes.headline
Oppimistehtävä palautetaan 15.12.21 mennessä. Se arvioidaan hyväksytty/ täydennettävä. 

# data[].attributes.subject
Oppimistehtävä palautetaan 15.12.21 mennessä. Se arvioidaan hyväksytty/ täydennettävä. 

# data[].attributes.body
Hyväksytyn suorituksen saa, kun kaikkiin kysymyksiin on vastattu ja tuotoksesta ilmenee, että asiat on sisäistetty.

# data[].attributes.headline
Voit etsiä teemoihin sopivia lähteitä lisää myös itsenäisesti

# data[].attributes.subject
Voit etsiä teemoihin sopivia lähteitä lisää myös itsenäisesti

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Kirsi Tarnanen, Tiina Saarto ja Tanja Laukkala

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuolevan potilaan oireiden hoito (palliatiivinen hoito ja saattohoito)

# data[].attributes.attachment_link.description
Palliatiivinen eli oireenmukainen hoito kuuluu kaikille, jotka sairastavat kuolemaan johtavaa tai henkeä uhkaavaa sairautta. Saattohoito on osa palliatiivista hoitoa.

# data[].attributes.headline
Oppia tunnistamaan kuolevan potilaan hoitoon ja palliatiiviseen hoitoon liittyviä erityispiirteitä

# data[].attributes.subject
Oppia tunnistamaan kuolevan potilaan hoitoon ja palliatiiviseen hoitoon liittyviä erityispiirteitä

# data[].attributes.body
Palliatiivisella hoidolla tarkoitetaan parantumattomasti sairastuneen potilaan oireiden mukaista, kokonaisvaltaista hoitoa, jolla pyritään lievittämään oireita, ehkäisemään kärsimystä ja parantamaan elämänlaatua. Hoidon tarkoituksena ei ole lyhentää, eikä pidentää potilaan ikää. (Valvira 2020.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Palliatiivinen talo on rakennettu parantumatonta sairautta sairastavien potilaiden ja heidän läheisten tueksi. Talosta löytyy tietoa aikuisten palliatiivisesta hoidosta, saattohoidosta, oirehoidosta, sairauksista ja eri tukimuodoista. Tavoitteena on tarjota potilaille, läheisille ja ammattilaisille työkaluja parantumattoman sairauden kanssa elämiseen ja hyvän elämänlaadun turvaamiseen.​

Lue lisää Palliatiivisesta talosta >​

​

Oireiden hoito

Oirehoidon toteutus ja oirekohtainen oireiden hoito sekä tukea omahoitoon.

Lue lisää

Selaimessasi ei ilmeisesti ole JavaScriptiä käytössä. Ota JavaScript käyttöön ja yritä uudelleen.

Selaimessasi ei ilmeisesti ole JavaScriptiä käytössä. Ota JavaScript käyttöön ja yritä uudelleen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Palliatiivinen talo on rakennettu parantumatonta sairautta sairastavien potilaiden ja heidän läheisten tueksi. Talosta löytyy tietoa aikuisten palliatiivisesta hoidosta, saattohoidosta, oirehoidosta, sairauksista ja eri tukimuodoista. Tavoitteena on tarjota potilaille, läheisille ja ammattilaisille työkaluja parantumattoman sairauden kanssa elämiseen ja hyvän elämänlaadun turvaamiseen.​ Lue lisää Palliatiivisesta talosta >​ ​ Oirehoidon toteutus ja oirekohtainen oireiden hoito sekä tukea omahoitoon.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kortteja voi selata järjestyksessä tai satunnaisesti.

Kukin osallistuja jatkaa valitsemansa kortin lausetta tai teemaa. On myös mahdollista, että jokainen osallistuja vastaa samaan kysymykseen.

Kysymyksen voi ohittaa, jos se tuntuu liian vaikealta.

Korteissa on kolme kategoriaa.

​ Puhetta el​ämäs​tä - vihreä

Kategoriassa tutkitaan voimavaroja, ilon aiheita, hankaliksi koettuja asioita sekä lohtua ja helpotusta tuovia tekijöitä.

Puhetta​​ tulevasta - violetti

Kategoriassa katsotaan eteenpäin, puhutaan odotuksista ja toiveista. Tarkoituksen on ohjata ajatuksia tästä hetkestä eteenpäin. Myös toivottomuuden ja pettymyksen tunteet ovat sallittuja.

Puhetta elämän lopusta - sininen

Kategoriassa puhutaan kuolemaan liittyvistä ajatuksista ja toiveista elämän loppuun liittyen.

Kor​ttien kysymyksiin voi tehdä lisäkysymyksiä, kuten

mitä ajatus tai tunne tuo tähän hetkeen

mitä se sinulle merkitsi tai merkitsee

miten se vaikuttaa huomiseen.

Suoria neuvoja kannattaa välttää, ellei henkilö itse niitä suoraan pyydä.

Läheisten ja ystäv​​ien kesken voidaan jakaa ajatuksia sairastuneen henkilön kannalta ja luoda keskinäistä ymmärrystä iloista ja suruista.

Vertaisryhmässä jokainen voi nostaa oman kortin ja kertoa ajatuksensa kysymykseen liittyen. Vaihtoehtoisesti kaikki voivat vastata samaan kysymykseen, jolloin jakaminen ja erilaiset näkökulmat tulevat esiin.

Yksin työskentelyssä korttien avulla voi pohtia omaa elämäntarinaa. Jokainen kysymys nostaa jotakin elämänaluetta ja elämänvarrella karttuneita kokemuksia muistiin. Elämäntarinan voi halutessaan jakaa läheisten kanssa.

​​Hoitohenkilöstö voi tarjota kortteja hoidon suunnittelun ja surutyön tueksi. Hyvään hoitoon kuuluu kivun lievityksen lisäksi myös henkisen hyvinvoinnin tukeminen.

Tunteiden kohtaaminen ja kuunteleminen eivät vaadi erityisosaamista. ​Vaikeiden tunteiden äärellä voi tulla myös tarve tunteiden käsittelyn tuelle.​

On mahdollista, että korttien teemat ja asioiden jakaminen voivat herättää voimakkaitakin tunteita.

Tärkeintä korttien käytössä ja heräävien tunteiden kohtaamisessa on aika, läsnäolo ja kuuntelu.

Jokainen vastaa kysymyksiin sen hetkisen voinnin, mahdollisuuksien ja kokemuksen perusteella.

Kysymyksen voi ohittaa, jos se tuntuu liian vaikealta kohdata.

Hankalia tunteita ei kuitenkaan tarvitse vältellä eikä niiden kohtaaminen aina edellytä erityisosaamista.

Myös kielteiset tunteet ovat tärkeitä kohdata ja käsitellä oman olemassa olevan terveyden ja hyvinvoinnin kannalta.

Jos kortit herättävät kriisiytyneitä tilanteita, apua voi hakea omasta hoitavasta yksiköstä tai esimerkiksi Suomen Mielenterveysseuran Valtakunnallisesta kriisipuhelimesta p. 010 195 202 (arkisin klo 9.00-07.00, viikonloppuisin ja juhlapyhinä klo 15.00-07.00).

# data[].attributes.attachment_link.description
Kortteja voi selata järjestyksessä tai satunnaisesti. Kukin osallistuja jatkaa valitsemansa kortin lausetta tai teemaa. On myös mahdollista, että jokainen osallistuja vastaa samaan kysymykseen. Kysymyksen voi ohittaa, jos se tuntuu liian vaikealta. Korteissa on kolme kategoriaa. ​ Puhetta el​ämäs​tä - vihreä Kategoriassa tutkitaan voimavaroja, ilon aiheita, hankaliksi koettuja asioita sekä lohtua ja helpotusta tuovia tekijöitä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Elämän loppuvaiheen hoidosta käytetään käsitteitä palliatiivinen hoito ja saattohoito.

Palliatiivisella hoidolla tarkoitetaan oireita lievittävää aktiivista, kokonaisvaltaista hoitoa. Saattohoito on potilaan viimeisiin elinviikkoihin tai -päiviin sijoittuvaa palliatiivista hoitoa. Vaikka sairautta ei voitaisikaan enää parantaa, hyvällä hoidolla on mahdollista lievittää oireita ja luoda edellytykset sille, että elämän viimeiset hetket ovat merkityksellisiä sekä potilaalle että hänen läheisilleen.

Keskeistä palliatiivisessa hoidossa on potilaan läheisten huomioiminen ja tukeminen vaikeassa tilanteessa.

Hyvä palliatiivinen hoito ja saattohoito toteutuvat aina moniammatillisena yhteistyönä ja rakentuvat potilaan tarpeiden ja toiveiden mukaisesti. On esimerkiksi tilanteita, joissa lääketieteen ja hoitotyön asiantuntijoiden rinnalle tarvitaan vaikkapa sairaalateologin, tulkin, sairaalamuusikon ja fysioterapeutin osaamista. Myös saattohoidon piirissä toimivilla koulutetuilla vapaaehtoisilla voi olla suuri merkitys.

Keskeistä palliatiivisessa hoidossa on potilaan läheisten huomioiminen ja tukeminen vaikeassa tilanteessa. Esimerkiksi saattohoidon prosessi jatkuu potilaan kuoleman jälkeen läheisten suruprosessin tukemisena.

Hoidon laadussa on eroja

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon laadussa ja saatavuudessa on suuria eroja, ja henkilökunnan osaaminen voi olla hyvin vaihtelevaa. Myös alueelliset olosuhteet, kuten pitkät välimatkat vaikuttavat siihen, millaista hoitoa on tarjolla.

Sosiaali- ja terveysministeriö esittää suosituksissaan, että palliatiivisen ja saattohoidon osaaminen on varmistettava kaikilla hoidon tasoilla. Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tulisi sisältyä kaikkien terveydenhuollon ja soveltuvin osin myös sosiaalihuollon ammattihenkilöiden perusopintoihin, jatkokoulutukseen ja erikoistumiskoulutukseen.

Opettajien osaamisen vahvistaminen on osa kehittämistyötä

Käynnissä olevassa EduPal-hankkeessa on ilmennyt, että palliatiivista hoitoa opetetaan terveysalan oppilaitoksissa ja korkeakouluissa hyvin eri tavoin ja opintojen laajuus vaihtelee. Siksi perusopetusta koskevien suositusten ja linjausten luomisen rinnalla on tärkeää luoda myös keinoja vahvistaa palliatiivisen hoidon ja saattohoidon opettajien osaamista. Opettajien osaaminen on keskeinen tekijä, kun halutaan kouluttaa osaavia ammattilaisia toteuttamaan kokonaisvaltaista, moniammatillista ja ihmiskeskeistä elämän loppuvaiheen hoitoa.

Palliatiivista hoitoa opetetaan terveysalan oppilaitoksissa ja korkeakouluissa eri tavoin.

EduPal-hankkeessa on tarkoitus tuottaa hoitotyön opettajille suunnattu viiden opintopisteen laajuinen opintojakso, jolla vahvistetaan palliatiivisen hoidon ja saattohoidon asiantuntijuutta sekä annetaan ideoita ja valmiuksia näiden teemojen pedagogisiin toteutuksiin.

Parhaimmillaan opintojakso voisi tarjota opettajille yhteisen jakamisen ja vertaistuen foorumin. Jotta opinnot olisivat mahdollisimman helposti jokaisen saatavilla, ne on tarkoitus toteuttaa verkko-opintoina.

Opinnot toteutuvat verkossa

Verkko-opintojakso valmistellaan korkeakoulujen välisenä yhteistyönä siten, että pilottikoulutus toteutuu vuoden 2020 aikana. Työryhmässä on edustajat Oulun yliopistosta, Centria-ammattikorkeakoulusta, Diakonia-ammattikorkeakoulusta, Kajaanin ammattikorkeakoulusta sekä Lapin ammattikorkeakoulusta.

Verkko-opintojakson suunnittelun lähtökohtina ovat osaamisperustaisuus, yhteistoiminnallisuus ja näyttöön perustuva opetuksen kehittäminen. Sisällön suunnittelussa lähtökohtana ovat EduPal-hankkeen esiselvityksistä saatava tieto sekä hankkeen puitteissa tehtävät kirjallisuuskatsaukset.

Tällä hetkellä työryhmässä kartoitetaan sopivaa verkko-opintojen alustaa ja analysoidaan kyselyjen ja kirjallisuuskatsausten tuloksia. Työ on motivoivaa ja innostavaa, sillä opintojakson rakentaminen on osa laajempaa kehittämistyötä. Verkko-opintojakso voi tuottaa palliatiivisen hoidon ja saattohoidon opettajille sellaista lisäosaamista, josta hyötyvät sekä terveysalan opiskelijat että palliatiivista hoitoa ja saattohoitoa tarvitsevat potilaat ja heidän omaisensa.
Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe2019080123367

Palliatiivinen hoito

Sana palliatiivinen tulee latinan sanasta palliatus, joka tarkoittaa viittaan peitettyä. Käsitteen alkuperä kuvaa hyvin sitä, mitä palliatiivisessa hoidossa tavoitellaan: pyritään peittämään vaikutukset, joita parantumattomasta sairaudesta seuraa, ja tarjoamaan suojaa niille, joita parantava lääketiede ei ole voinut auttaa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Elämän loppuvaiheen hoitoon tarvitaan osaamista - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Elämän loppuvaiheen hoidosta käytetään käsitteitä palliatiivinen hoito ja saattohoito. Palliatiivisella hoidolla tarkoitetaan oireita lievittävää aktiivista, kokonaisvaltaista hoitoa. Saattohoito on potilaan viimeisiin elinviikkoihin tai -päiviin sijoittuvaa palliatiivista hoitoa. Vaikka sairautta ei voitaisikaan enää parantaa, hyvällä hoidolla on mahdollista lievittää oireita ja luoda edellytykset sille, että elämän viimeiset hetket ovat merkityksellisiä sekä potilaalle että hänen läheisilleen.

# data[].attributes.headline
Oppia keinoja kuolevan potilaan, hänen omaisensa ja läheistensä kohtaamiseen

# data[].attributes.subject
Oppia keinoja kuolevan potilaan, hänen omaisensa ja läheistensä kohtaamiseen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hyvä kuolema tarkoittanee useimmille sitä, että vanhuksena hiljalleen ja kivuttomasti hiipuu pois. Varmasti jokainen myös toivoo, että viimeisinä hetkinä omaa vakaumusta ja hoitotahtoa kunnioitetaan.

Yksi haluaa keskustella papin kanssa, toinen luopua elämää pidentävistä hoitotoimista. Kolmas kaipaa kipujensa takia sedaatiota eli tajunnan tilan alentamista.

Toteutuvatko tällaiset toivomukset? Millainen on vanhuuskuolema Suomessa nykyään?

Kymmenen vuotta sitten kirjailija ja toimittaja Minna Lindgren kirjoitti Helsingin Sanomien Kuukausiliitteeseen palkitun tekstin isänsä kuolemasta. Siinä Lindgren kertoi, miten isää hänen hoitotahtonsa vastaisesti lääkittiin antibiooteilla, eikä hänen annettu kuolla keuhkokuumeeseen. Isää myös kuljetettiin aina olon huonontuessa palvelukodista sairaalaan kuolemaan.

"Vanhukset kuolevat terveyskeskuksissa ja sairaaloissa eivätkä palvelutaloissa tai kodeissaan."

- Nykyään on jo paljon puhetta siitä, ettei turhia siirtoja tarvitsisi tehdä. Silti tilastojen mukaan vanhukset yhä kuolevat useimmiten terveyskeskuksissa ja sairaaloissa eivätkä palvelutaloissa tai kodeissaan, Minna Lindgren sanoo.

- Tilastollisesti vanhuksilla on viimeisinä kahtena elinkuukautenaan yhä keskimäärin kahdesta kolmeen ambulanssisiirtoa. Ne ovat kaikki turhia, kalliita ja epämiellyttäviä.

Valitukset pelottavat

Miksi hoitotahtoja sitten yhä jätetään huomiotta? Lindgrenin mielestä suurin syy on omaisen "tehkää kaikkenne" -vaatimus.

- Enemmistöä iäkkäitä kotihoidon tai palvelutalon piirissä olevia vanhuksia ei kukaan käy koskaan katsomassa. Omaiset hälytetään paikalle vasta silloin, kun vanhuksen kunto alkaa heiketä.

- Siinä vaiheessa ne omaiset, joilla ei ole ollut kuin satunnainen puhelinkontakti vanhukseen, saattavat pelästyä, koska he eivät ole valmistautuneet kohtaamaan läheisensä kuolemaa. He haluavat, että isää tai äitiä hoidetaan viimeiseen asti. Lääkärillä on vaikea paikka olla rohkea ja sanoa, että nyt vain on kuolema lähellä. Että me teemme kaikkemme, jotta äitinne tai isänne kuolema olisi kaunis ja miellyttävä.

Lääkärit pelkäävät omaisten tekevän valituksia hoitojen laiminlyönnistä, jos he eivät käytä kaikkia hoitokeinoja vanhuksen suhteen.

- On helpompaa varmuuden vuoksi hoitaa kaikki tapaukset ikään, kuntoon ja hoitotahtoon katsomatta.

Lindgrenin lähipiirissä eräs 99-vuotias oli vielä niin hyvässä kunnossa, että käveli omin jaloin kauppareissunsa. Kerran hän sitten löytyi lattialta ja pulssi oli noin 40. Kirurgit miettivät leikatako vanhus ja asentaako hänelle vielä sydäntahdistin.

- He päättivät asentaa tahdistimen. Leikkauksen jälkeen vanhus oli neliraajahalvaantunut ja muistisairas, ja kaksi vuotta häntä käänneltiin yhteiskunnan laskuun.

Lindgren kuitenkin uskoo, että ylihoitaminen vähenee koko ajan.

- Jo se, että vanhuus on nykyään yksi hyväksytty kuolinsyy, varmasti edistää luonnollisen vanhuuskuoleman hyväksymistä ja vähentää turhia oikeuslääketieteellisiä tutkimuksia ysikymppisillä, jotka kuolevat vanhuuteen ilman tautidiagnoosia.

Sairaanhoitajat hoitavat omaisiakin

Sairaanhoitaja on paitsi kuolevalle myös omaisille keskeisin hoitoammattilainen.

- Omalla isälläni oli aivan fantastinen, kokenut hoitaja, joka otti myös minut hienosti huomioon, Lindgren kertoo.

- Hän neuvoi minua isäni viimeisinä päivinä koko ajan: "nyt voit mennä kotiin, isäsi ei kuole vielä. Nyt voit silittää ja paijata, hän näyttää vähän ahdistuneelta, mutta hänellä ei ole mitään hätää."

"Ammattilainen lukee koko ajan missä mennään ja osaa sen kertoa."

Kerran hoitaja sitten sanoi Lindgrenille, että nyt voisit soittaa sisaruksillesi ja kertoa heille, että kuolema alkaa olla lähellä.

- Ammattilainen lukee koko ajan missä mennään ja osaa sen kertoa. Silloin myös omainen ymmärtää, mistä on kysymys ja mitä voi tehdä. Tällainen kommunikaatio on kallisarvoista ja auttaa hyväksymään lähestyvän kuoleman.

Saattohoidon koulutusta kehitetään

Paraikaa Suomessa ollaan kehittämässä palliatiivisen eli oireita lievittävän hoidon ja saattohoidon koulutusta opetus- ja kulttuuriministeriön rahoittamassa EduPal-kärkihankkeessa. Siinä selvitetään hoitojen koulutuksen nykytilanne ja luodaan uudet suositukset koulutukseen.

Diakista mukana hankkeessa ovat diakonian ja kasvatuksen yliopettaja Minna Valtonen sekä tulkkauksen lehtori Karoliina Joutsia.

Minna Valtonen tuo hankkeeseen ihmisen eksistentiaalisen kärsimyksen, hengellisyyden ja henkisyyden huomioimisen näkökulmia. Karoliina Joutsia vastaa siitä, että tulevaisuudessa eri koulutusasteilla palliatiivisen hoidon koulutuksessa huomioidaan kommunikaatiomenetelmien osaamisen tarve.

Mikä on Suomen palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tila juuri nyt?

Helmikuussa valmistuneen sosiaali- ja terveysministeriön julkaiseman raportin mukaan hoidon toteuttamisessa ja saavutettavuudessa on suurta alueellista vaihtelua, Minna Valtonen kertoo.

"Suomalaiset ovat eriarvoisessa asemassa siinä, miten helposti he saavat hengellistä apua viimeisinä aikoinaan."

- Meillä on joitakin palliatiiviseen hoitoon ja saattohoitoon erikoistuneita osastoja ja saattohoitokoteja, joissa esimerkiksi hengelliset ja henkiset asiat huomioidaan hyvin. Suomalaiset ovat kuitenkin eriarvoisessa asemassa siinä, miten helposti he saavat hengellistä apua viimeisinä aikoinaan.

Vaikka lääkäreiden ja hoitohenkilökunnan tehtäviin kuuluu potilaan hengellisten ja henkisten tarpeiden huomioiminen, osaaminen vaihtelee paljonkin. Valtosen mielestä lääkäreiden ja hoitajien koulutuksessa tuleekin jatkossa kiinnittää enemmän huomiota näihin teemoihin.

- Usein on kysymys rohkeudesta asettua kuuntelemaan ja herkkyydestä tunnistaa hengellisiä ja henkisiä tarpeita.

Potilasta voi tukea hänen hengellisissä kysymyksissään, vaikka ei itse olisi uskonnollinen, Valtonen muistuttaa.

- Potilaalta voi kysyä, mitä hän toivoo ja odottaa. Tarvittaessa voi kutsua paikalle sairaalasielunhoitajan tai potilaan oman uskonyhteisön edustajan, tai potilaalle voi toimittaa hengellistä luettavaa tai musiikkia kuunneltavaksi. Tietenkin myös uskonnottoman potilaan henkisen tuen tarve tulee huomioida.

Kun puhekyky menee

Ani harva meistä kykenee puhumaan enää lähellä kuolemaansa. Silti tätä kommunikaatio-ongelmaa on otettu vain vähän esille saattohoitokoulutuksessa.

Se, että ei pysty kommunikoimaan, ei tietenkään tarkoita, etteikö kommunikoitavaa voisi vielä olla, Karoliina Joutsia miettii.

- Kiinnostuin näistä kommunikaatio-ongelmista sen jälkeen, kun omaan lähipiiriini kuulunut ihminen menetti leikkauksen jälkeisen aivoverenvuodon vuoksi puhekykynsä ennen kuolemaansa, Joutsia kertoo.

"Miksi puhekyvyn menettämisen jälkeen sairaalassa ei enää kiinnitetty huomiota siihen, miten tämän ihmisen kanssa vielä olisi voitu kommunikoida?"

- Hämmästelin silloin, miksi puhekyvyn menettämisen jälkeen sairaalassa ei enää kiinnitetty huomiota siihen, miten tämän ihmisen kanssa vielä olisi voitu kommunikoida.

Joutsia tietää, että kentältä löytyy hyviä käytäntöjä, kuten kyllä- ja ei-tauluja ja kosketukseen perustuvaa viestintää, mutta tieto tällaisista keinoista vaihtelee sairaaloittain paljon.

- Tavoitteena on, että EduPal-hankkeen myötä hoitohenkilökunta tulee tietoiseksi kommunikaatiokyvyn muutoksista, osaa reagoida niihin etupainotteisesti ja ottaa käyttöön sopivia keinoja.

- Oleellista on myös huomioida jo valmiiksi kuulo- ja puhevammaisten ihmisten kommunikaatiokyvyn heikkeneminen. Esimerkiksi viittominen voi käydä hankalaksi viimeisinä hetkinä. Heillekin täytyy etsiä sopivia, uusia kommunikointikeinoja.

Uskon ja kuoleman kysymyksiä

Mitä tehdä, jos oma vakaumus ja kuolemaan liittyvät asiat ovat eettisessä ristiriidassa? Voiko vaikkapa harras kristitty pyytää pitkälle edenneen syövän aiheuttamien kipujen vuoksi lääkäriä tekemään sedaation eli saada tajunnan tilansa armollisesti hämärtymään?

Diakin diakonian ja kasvatuksen yliopettaja, kirkkohistorian dosentti Mikko Malkavaara ei näe kivunhoitoja suoranaisesti kristillisen etiikan kysymyksinä.

- Tuo on minusta yleisempi juridis-eettinen kysymys, johon en näe absoluuttista eitä tai juuta. Enkä haluaisi olla tällaisessa asiassa tuomari kenenkään oman ratkaisun kohdalla, Malkavaara miettii.

- Kun lääkärin kanssa on yhdessä joku pääratkaisu tehty, niin sillä sitten mennään ja hyvä niin. Jos ihmisellä todella ei ole mitään vaihtoehtoja, ja hän tietää vaikkapa hitaan tukehtumiskuoleman odottavan tautinsa vuoksi, onko niin kauheaa jos hän toivoo, ettei hänen tarvitse kuolla tukehtumalla? Tuollaisessa tapauksessa sedaatio ei kuulosta minusta mitenkään kohtuuttomalta toiveelta.

- Varsinaiseen eutanasiaan eli aktiiviseen kuoleman tukemiseen minulla kuitenkin on varovaisen kriittinen kanta. Jos jollakulla on voimia lentää Hollantiin sellainen hankkimaan, tuntuu että ollaan vähän asioiden edellä.

Mukana omissa hautajaisissa

Toistakymmentä vuotta sitten, vasta viisikymppisenä, Malkavaara seisoi itse yllättäen oman kuolemansa rajalla. Avioerosta oli muutama vuosi ja uusi rakas oli löytynyt. Yhteinen asunto oli juuri hankittu, kun Malkavaara kuuli sairastavansa tappavaa syöpää.

Yleistoivottomuus iski kovaa, mutta elämänhalua oli kovasti jäljellä. Malkavaara ei tarttunut ensimmäiseen ehdotukseen, leikkaukseen, joka olisi huonontanut hänen elämänlaatuaan pahasti. Hän pani toivonsa sädehoitoon, ja hyvin kävi: Malkavaara selvisi syövästä.

Hän ehti miettiä kuolemaansa noina aikoina paljon. Niinä surullisina hetkinä, kun Malkavaara epäili, ettei hänelle pitkää elämää koidu, hän suunnitteli hieman hautajaisiaankin.

- Laulaminen on ollut minulle ilonaihe läpi elämän. Olen laulanut lukuisissa kuoroissa ja niistä on jäänyt matkaan hyviä laulajaystäviä.

- Ajattelin, että jos alkaa näyttää siltä, että tauti voittaa, otan yhteyttä näihin kuorokavereihini ja järkkään kasaan kuoron, jossa itsekin laulan. Tai jos en pysty laulamaan, istun kuitenkin treeneissä mukana.

Tarkoitus oli harjoitella kappaleet valmiiksi vielä, kun Malkavaara on elossa.

- Kun sitten olisin kuollut, kuoro olisi laulanut laulut hautajaisissani. Jotenkin tuntui lohduttavalta, että yhdessä treenattuja kappaleita olisi laulettu ympärilläni, vaikka itse jo itse jo olisin maannut siellä arkun levossa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hyvä kuolema tarkoittanee useimmille sitä, että vanhuksena hiljalleen ja kivuttomasti hiipuu pois. Varmasti jokainen myös toivoo, että viimeisinä hetkinä omaa vakaumusta ja hoitotahtoa kunnioitetaan. Yksi haluaa keskustella papin kanssa, toinen luopua elämää pidentävistä hoitotoimista. Kolmas kaipaa kipujensa takia sedaatiota eli tajunnan tilan alentamista. Toteutuvatko tällaiset toivomukset? Millainen on vanhuuskuolema Suomessa nykyään?

# data[].attributes.headline
Hahmottaa ennakoivan hoitosuunnitelman merkitys 

# data[].attributes.subject
Hahmottaa ennakoivan hoitosuunnitelman merkitys 

# data[].attributes.attachment_link.description
Katso Akuutti - Hyvä kuolema Yle Areenasta. Areena on Suomen suurin netti-tv ja radio. Yle Areenassa on tarjolla radio- ja televisio-ohjelmia, suoria lähetyksiä sekä ohjelmatiedot. Tutki ja löydä!

# data[].attributes.headline
Kuolevan potilaan hoitotyön- ja palliatiivisen hoidon erityispiirteet

# data[].attributes.subject
Kuolevan potilaan hoitotyön- ja palliatiivisen hoidon erityispiirteet

# data[].attributes.headline
Kuolevan potilaan ja hänen läheistensä kohtaaminen ja tukeminen

# data[].attributes.subject
Kuolevan potilaan ja hänen läheistensä kohtaaminen ja tukeminen

# data[].attributes.body
Aito läsnäolo
Kiireettömyys
Rehellisyys
Kuuntelu
Puheeksi ottaminen
Lapsille kerrotaan rehellisesti, ikätason mukaisesti, oikeaa termistöä käyttäen

# data[].attributes.body
Martti Lindqvistin mukaan:

-säilyttää persoonallisuus

-tulla kohdelluksi vastuullisena

ihmisenä, jonka tahtoa

kunnioitetaan, integriteettiä

tuetaan

-kuolla ilman kipuja

-osallistua päätöksentekoon

-kieltäytyä hoidosta

-saada rehellisiä vastauksia

-puhua ääneen kuolemastaan ja

tunteistaan

-saada henkistä ja hengellistä

tukea

-kuolla kotona läheistensä piirissä

-jatkuvaan ammattitaitoiseen,

lääketieteelliseen ja hoidolliseen

huolenpitoon

# data[].attributes.body
Jokaisen syytä tehdä valmiiksi

# data[].attributes.body
Pitäisi olla tehtynä kaikille ikääntyville ja parantumatonta sairautta sairastaville

# data[].attributes.body
Zoomissa 15.12.21 klo 12. Kirjaa itsellesi ylös, mistä haluaisit tietää vielä lisää tai mikä jäi mietityttämään?
Toivotaan aktiivista osallistumista.

Mahdollisuus keskusteluun ja kysymyksiin myös verkkokurssi alustalla, kurssin ollessa meneillään.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joka vuosi maailmassa 40 miljoonaa ihmistä tarvitsee palliatiivista hoitoa, silti vain 14 prosenttia tarvitsevista saa sitä. Tarve lisääntyy entistä enemmän ihmisten eliniän noustessa ja kroonisten sairauksien yleistyessä. (World Health Organization, 2021 -a, -b.)

Suomessa väestörakenteen muutos aiheuttaa merkittävää tarvetta palliatiiviselle hoidolle. Maailman terveysjärjestön mukaan vuosittain Suomessa palliatiivista hoitoa tarvitsee elämänsä loppuvaiheessa noin 30 000 ihmistä. Palliatiivista hoitoa ei ole sisällytetty terveydenhuoltojärjestelmään, joten sen saatavuus on epätasa-arvoista eri alueilla. Osaamista palliatiivisen hoidon ja saattohoidon osalta tulee lisätä, jotta turvataan palliatiivisen hoidon perustason osaaminen. (Saarto & Finne-Soveri, 2019.)

Palliatiivista hoitoa ei ole sisällytetty terveydenhuoltojärjestelmään, joten sen saatavuus on epätasa-arvoista eri alueilla.

Palliatiivisen hoidon periaatteet ja tavoitteet on kirjattu Sosiaali- ja terveysministeriön (2019) raporttiin. Tavoitteena on huolehtia potilaan ja hänen läheistensä elämänlaadusta sekä fyysisen, psyykkisen, sosiaalisen ja henkisen kärsimyksen lievittämisestä. (Saarto & Finne-Soveri, 2019.)

Hoitotyön ammattilaiset voivat omalta osaltaan tehdä tästä ajasta hyvää ja laadukasta kohtaamalla, olemalla läsnä ja opettelemalla viipymisen taitoa, joka on tarkoituksellista pysähtymistä, mutta kuitenkin aktiivista läsnäoloa. Silloin ei tehdä sijaistoimintoja, kuten tarkastella lääkelistaa tai oiota lakanoita. (Mattila, 2018.)

Kuolevan potilaan kohtaaminen hoitotyössä

Kuolevalla potilaalla, kuten kaikilla muillakin potilailla, on useita hoitotyön tarpeita. Palliatiivisessa hoitotyössä elämän rajallisuus ja kuolema ovat mukana koko potilaan hoitopolun ajan. Erityisesti kuolema ja siihen liittyvät pelot nostavat esille henkisen ja hengellisen tuen tarpeita. (Hänninen, 2015, s. 11.) Jokaisen potilaan henkinen ja hengellinen tuen tarve on erilainen, johtuen esimerkiksi elämänkatsomuksesta, uskonnosta tai kulttuurista. Hoitajan on keskusteltava potilaan kanssa, mitä se juuri hänen kohdallaan tarkoittaa.

Elämän loppuvaiheen kokonaisvaltaiseen ja laadukkaaseen hoitoon kuuluu kuolevan potilaan sekä hänen läheistensä kohtaaminen. Kuolevan potilaan hoidossa oleellisinta on fyysisen, psyykkisen, sosiaalisen ja eksistentiaalisen kärsimyksen lievittäminen sekä potilaan elämänlaadun vaaliminen. Jokaista potilasta tulisi kohdella ainutkertaisena yksilönä, kuunnellen, arvostaen sekä huomioiden hänen odotuksensa ja toiveensa. Hoitajan tulee kohdata potilas ihmisenä eikä pelkästään sairautena. Myös omalla käyttäytymisellä ja vuorovaikutustaidoillasi kuten äänensävyllä ja katsekontaktilla viestität potilaalle erilaisia asioita, jotka kuoleva potilas aistii herkästi. (Terkamo-Moisio, 2018, s. 34-35.)

Hoitotyön ammattilaisten tulisi kiinnittää huomiota vuorovaikutustaitoihinsa, koska jo yksi sana, äänenpaino tai pelkkä ilme voi jäädä potilaan mieleen. Vaikka itse hoitotoimenpide olisikin sujunut hyvin, myös hoitohenkilöstön vuorovaikutus potilaan kanssa voi vaikuttaa potilaan mielipiteeseen hoidon laadusta.

Kuolevan potilaan hoitotyö herättää hoitajissa tunteita, jotka voivat vaikuttaa työhön. Sen vuoksi palliatiivinen hoito tulisi huomioida koulutuksessa paremmin ja sitä tulisi kehittää, jotta jokainen kuoleva potilas tulisi kohdatuksi ja saisi tasavertaista, kaikkia osapuolia tyydyttävää, laadukasta hoitoa. Myös palliatiivisen hoidon (2017) suositukset painottavat erityisesti henkisen ja hengellisen tuen tärkeyttä saattohoidossa. (Terkamo-Moisio, 2018, s. 34-35.)

Hoitajan omassa elämässä voi olla meneillään asioita, jotka muistuttavat potilaan tilannetta. Tämä voi tehdä potilaan kohtaamisesta vielä haastavampaa, kun omat henkilökohtaiset tunteet ja huolet tulevat työssä esiin. Kohtaaminen voi olla haastavampaa myös, jos potilas on suurin piirtein saman ikäinen kuin hoitaja itse, tai muuten samassa elämäntilanteessa.

Omaisten ja hoitajan näkökulma

Potilaiden sekä heidän omaistensa mukaan sairaanhoitajan osaamiseen kuuluu hyvät vuorovaikutustaidot sekä hyvä tuntemus sairauksista ja oireista. Tärkeänä nähtiin myös yksilöllisesti suunniteltu ammattitaitoinen palliatiivinen hoito ja saattohoito sekä palliatiivisen hoidon eettisten ja juridisten kysymysten tunteminen. Omaiset toivovat, että sairaanhoitaja osaa tunnistaa potilaan kivun ja muut oireet, joita pystytään joko lääkkeettömin tai lääkkeellisin metodein lievittämään. Tärkeänä koettiin myös lääkehoidon ohjauksen taito varsinkin omaishoitajille, jotka hoitavat potilasta kotona.

Myötäelämisen taitoa tarvitaan potilaan ja omaisten kuullessa parantumattomasta sairaudesta.

Myötäelämisen taitoa tarvitaan potilaan ja omaisten kuullessa parantumattomasta sairaudesta. Vuorovaikutustaidot ja potilaan läheisten kohtaamisen taidot painottuvat palliatiivisen hoidon loppuvaiheessa ja eritoten silloin, jos potilasta hoidetaan omassa kodissa. (Vihelä, Hökkä & Kaakinen, 2020.) Potilaan kotona työskennellessä hoitajien täytyy huomioida potilaan toiveet myös siitä, miten toivoo hoitajien toimivan omassa kodissaan. Esimerkiksi eri kulttuureissa sekä uskonnoissa on erilaisia tapoja ja sääntöjä, mitkä ovat potilaille tärkeitä.

Sairaanhoitajan kuuluu tunnistaa palliatiivisen potilaan hoitolinjat sekä osattava toteuttaa hoitoa potilaan ja omaisten kanssa yhteistyössä. Kosketuksella on myös suuri merkitys kuolevan potilaan hoitotyössä. (Vihelä ym., 2020.) On todettu, että hieronnalla voi lohduttaa sekä tukea omaisia heidän hoitaessaan palliatiivista tai saattohoitopotilasta kotona. Suurin osa heistä kokikin tulleensa hieronnan ansioista arvostetuksi omaishoitajana ja kokivat hyvinvointinsa lisääntyneen arjessa. (Styrman & Torniainen, 2018 s. 58-61.)

Saattohoitosuunnitelmissa korostetaan saattohoitopäätöksen tekemistä ja neuvottelua potilaan ja hänen omaistensa sekä lähipiirin kanssa. Suositellaan, että suunnitelma sisältää kirjaukset hoitotahdosta ja fyysisistä, psyykkisistä ja sosiaalista sekä hengellisistä tarpeista, potilaan itsemääräämisoikeus huomioiden. Saattohoitosuunnitelmissa myös korostetaan hoitohenkilökunnan koulutusta ja tukemista. (Sosiaali- ja terveysministeriö, 2010, s. 27-28.)

Saattohoidossa hoitohenkilökunta kohtaa potilaan, läheiset, työhön kohdistuvat ammattitaitovaatimukset sekä työssä jaksamisen haasteet. Saattohoidettava voi olla oman ikäinen potilas tai vakavasti sairas lapsi. Tilanne voi nostaa hoitajalle erilaisia tunteita ja tuntua raskaalta.

Ammatillisten rajojensa tunnistaminen on tärkeää, sillä se vaikuttaa työyhteisöön ja työn laadukkuuteen. Psyykkinen stressi alentaa hyvinvointia. Saattohoitotilanteen aiheuttama epävarmuus tulevasta herkistää potilaan ja perheen hoitohenkilökunnan viestinnälle. Potilaan ja läheisten ehdoilla tapahtuvat keskustelut rakentavat luottamusta henkilökunnan toimintaa ja avunsaamista kohtaan. (Anttonen, 2016, s. 26-27; s. 65-67.)

Ammatillinen kasvaminen vaatii asioiden reflektoimista, tunteiden työstämistä ja niistä oppimista. Saattohoidossa tunnetyöskentelyn merkitys korostuu. Potilas tai perhe voi torjua tiedon kuolemasta, tällöin on kyse kyvyttömyydestä ottaa vastaan tietoisuus kuoleman mahdollisuudesta. Myös hoitohenkilökunta voi ohittaa kuoleman. Kuoleman käsitteleminen tai sen käsittelemättä jättäminen on henkisesti raskasta. Molemmissa hoitaja altistuu työssä väsymiseen ja se voi näkyä vain pakollisten tehtävien tekemisenä ja henkisesti kauemmaksi jättäytymisenä (Anttonen, 2016, s. 72.)

Hoitohenkilökunnan tehtävänä on havainnoida potilaan neuvottomuus kuoleman edessä sekä nostaa esille epätietoisuus, pelot, jotta potilas pystyisi jollakin tasolla kohtaamaan kuoleman todellisuuden. Keskusteleminen on osa hoitotyötä ja hoitaja toimii sen mahdollistajana. Keskustelu vaatii hienotunteisuutta, rohkeutta ja oikea-aikaisuutta. Myös hoitohenkilökunta tarvitsee mahdollisuuden purkaa tunteitaan. Hoitotyössä on tärkeää tunnistaa henkilökohtaisen elämän ja työtehtävän rajat. (Anttonen, 2016, s. 73.) Hoitohenkilökunnan tulisikin saada säännöllistä työnohjausta ja myös lyhyellä varoitusajalla.

Vastaako koulutus tarpeeseen?

Palliatiivinen osaaminen tulisi olla perustaito, joka on jokaisella hoitotyön ammattilaisella. Perusopetuksessa on kuitenkin puutteita tällä alueella. Eri ammattikorkeakouluissa palliatiivisen opetuksen määrissä on eroja eikä täydennyskoulutus ole valtakunnallisesti yhteneväistä.

Palliatiivinen osaaminen tulisi olla perustaito, joka on jokaisella hoitotyön ammattilaisella. Perusopetuksessa on kuitenkin puutteita tällä alueella.

EduPal 2018-2021 on palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen koulutuksen monialainen ja työelämälähtöinen kehittämishanke, jonka tarkoituksena on selvittää sairaanhoitaja- ja lääkärikoulutukseen sisältyvää palliatiivisen koulutuksen tilaa. Hankkeessa tuotettujen selvitysten sekä Euroopan palliatiivisen yhdistyksen suositusten pohjalta on laadittu opetussuunnitelmasuositus sairaanhoitaja- ja lääkärikoulutukseen. Suosituksen tavoitteena on yhdenmukaistaa koulutuksessa opiskelijoiden palliatiivisen hoidon osaamista ja näin varmistaa hoidon saatavuutta ja laatua sijainnista riippumatta. (Sunikka, Muurinen, Lehto, Hökkä & Sainio, 2020.)

Sairaanhoitajille tulisi järjestää ohjausosaamiskoulutusta varsinkin kotisaattohoidon aikana, koska se on lisääntymässä. Sairaanhoitaja tarvitsee monipuolista teoriatietoa ja sosiaalisen kanssakäymisen osaamista, jotta voi toteuttaa laadukasta hoitoa. (Vihelä ym., 2020.)

Lopuksi

Kuolevan potilaan läheisille hoitajan kohtaaminen voi olla yksi merkittävimmistä asioista, joka heille jää mieleen tuosta ajasta. Hoitotyön ammattilaisilla tulisi olla keinoja empaattiseen ja kiireettömään kohtaamiseen. Tärkeintä on olla läsnä ja kuunnella. Hoitajat voivat joutua kohtaamaan hyvin erilaisia reaktioita kuolemaan. Onkin tärkeää olla arvostelematta tai mitätöimättä kenenkään tunteita. On myös tunnistettava omat voimavaransa ja pystyttävä työyhteisössä kertomaan, jos ei kykene oman tilanteensa takia kuolevaa ja tämän läheisiä kohtaamaan.

Jokainen kuolema on erilainen ja ainutlaatuinen. Tulevilla hoitotyön ammattilaisilla on kuoleman äärellä merkittävä rooli. Siksi jo opiskeluaikana saadut valmiudet ovat tärkeitä. Taidot karttuvat työharjoitteluiden ja työnteon myötä, mutta myös teoriapohja käytännön työlle on tärkeää.

Lähteet

Anttonen, M.-S. (2016). Kuoleman vaikeuden lievittäminen kuoleman todellisuuden kohtaavassa ja ohittavassa saattohoidossa. Substantiivinen teoria saattohoidosta potilaan, perheenjäsenen ja hoitohenkilökunnan näkökulmasta. [Väitöskirja, Tampereen Yliopisto]. Saatavilla 15.2.2021
https://trepo.tuni.fi/bitstream/handle/10024/98745/978-952-03-0066-1.pdf?sequence=1

Hänninen, J. (2015). Saattohoito. Teoksessa T. Saarto, J. Hänninen, R., Antikainen & A. Vainio (toim.) Palliatiivinen hoito, 11. Helsinki: Duodecim.

Mattila, K.-P. (2018). Kuolemaansa lähestyvälle ja hänen perheelleen on hyvä puhua kuolemasta rohkeasti ja lempeästi. Lääketieteellinen aikakausikirja Duodecim. 2018;134(8):834-5. Saatavilla 17.2.2021 https://www.duodecimlehti.fi/duo14273

Saarto, T., & Finne-Soveri, H. (2019). Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tila Suomessa. Alueellinen kartoitus ja ehdotuksia laadun ja saatavuuden parantamiseksi. Sosiaali- ja terveysministeriön raportteja ja muistioita 2019:14. Sosiaali- ja terveysministeriö. Saatavilla 17.2.2021
https://julkaisut.valtioneuvosto.fi/bitstream/handle/10024/161396/R_14_19_Palliatiivisen_hoidonjasaattohoidon_tila.pdf?sequence=1&isAllowed=y

Sosiaali- ja terveysministeriö. (2010). Hyvä saattohoito Suomessa. Asiantuntijakuulemiseen perustuvat saattohoitosuositukset. Sosiaali- ja terveysministeriön julkaisuja 2010:6. Sosiaali- ja terveysministeriö. Saatavilla 15.2.2021
https://julkaisut.valtioneuvosto.fi/bitstream/handle/10024/71949/URN%3aNBN%3afi-fe201504225791.pdf?sequence=1&isAllowed=y

Styrman, T., & Torniainen, M., (2018). Kunnioittavan kosketuksen käsikirja. Ammatillinen hoitokohtaaminen sosiaali- ja terveysalalla. Keuruu: Otavan Kirjapaino Oy.

Sunikka, T., Muurinen, K., Lehto, J., Hökkä, M., & Sainio, T. (2020). Uudet tuulet palliatiivisen hoidon opetuksessa. LAB University of Applied Sciences. Saatavilla 17.2.2021
https://blogit.lab.fi/health/2020/04/06/uudet-tuulet-palliatiivisen-hoidon-opetuksessa/

Terkamo-Moisio, A. (2018). Kuoleman läheisyydessä keskeistä on kohtaaminen. Tutkiva Hoitotyö, 16(2), 34-35. Saatavilla 17.2.2021 https://search-proquest-com.anna.diak.fi/docview/2299746106/fulltext/B9836B3B83FF4AEAPQ/1?accountid=27043

Vihelä, M., Hökkä, M., & Kaakinen, P. (2020). Potilaiden ja läheisten kokemusten sairaanhoitajan palliatiivisen hoidon ja saattohoidon osaamisesta. Hoitotiede, 32(4), 275-284. Saatavilla 26.2.2021
https://search-proquest-com.anna.diak.fi/docview/2471816680/fulltextPDF/B9836B3B83FF4AEAPQ/2?accountid=27043

World Health Organization. (2021, -a). 10 facts about palliative care. Saatavilla 17.2.2021 https://www.who.int/news-room/facts-in-pictures/detail/palliative-care

World Health Organization. (2021, -b). Palliative care. Saatavilla 17.2.2021 https://www.who.int/health-topics/palliative-care

Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe2021053132319

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuolevan potilaan kohtaaminen - haaste hoitotyön ammattilaiselle? - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Tulevina vuosina palliatiivisen hoidon tarve tulee kasvamaan entisestään. Sen saatavuus on kuitenkin epätasa-arvoista ja alueellisesti riippuvaista. Laadukas palliatiivinen hoito edellyttää...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Diak ja Nicehearts ry ovat tehneet yhteistyötä jo yli kymmenen vuotta opiskelijoiden harjoitteluiden merkeissä. Pitkäaikainen yhteistyö on vahvistanut ymmärrystämme siitä, mitä eri toimijoiden osallistuminen, osallisuus ja verkostoituminen voivat olla parhaimmillaan. Samalla yhteistyö on tarkoittanut näkökulman vaihtoa, kun lehtorit ovat työskennelleet projektityöntekijöinä ja päinvastoin. Tämä on mahdollistanut uusien ideoiden ja toimintojen syntymistä.

Turvallinen tila tukee yhteistyötä

Nicehearts ry:n toiminnassa näkyy vahvasti turvallisen tilan periaate, mikä on oleellinen osa kulttuuri- ja sukupuolisensitiviistä työtä. Turvallisessa tilassa toteutuu kolme keskeistä toimintatapaa: kohtaaminen, dialogi ja tilan antaminen. Ilman kohtaamista ei ole mahdollisuutta molemminpuolisiin oppimisprosesseihin, joissa erilaisista taustoista olevat ihmiset voivat olla vuorovaikutuksessa ja aikaansaada yhteisymmärrystä.

Turvallisessa tilassa toteutuu kolme keskeistä toimintatapaa: kohtaaminen, dialogi ja tilan antaminen.

Dialogin avulla voimme lisätä erilaisten näkökulmien ymmärtämistä sekä kulttuurienvälistä kompetenssia ja tietoisuutta.

Lisäksi tilan antaminen on tärkeää, jotta voimme jakaa tietoa ja taitoja tasavertaisesti sekä rohkaista muita kokeilemaan uusia rooleja ja tehtäviä.

Opetus ja käytäntö vuoropuhelussa

Niceheartsissa järjestön työntekijöiden, asiakkaiden, yhteistyökumppaneiden, vapaaehtoisten ja opiskelijoiden yhteiset tiedot ja taidot nähdään voimavarana, joita hyödynnetään uusien työmenetelmien ja -mallien luomisessa.

Diakin opiskelijat ovat työharjoittelun aikana kirjoittaneet opinnäytetöitä, olleet mukana tuottamassa oppaita ja kehittämässä toimintaa yhdessä Niceheartsin työntekijöiden, vapaaehtoisten ja asiakkaiden kanssa.

Muutama DSS-opiskelija (englanninkielinen sosionomikoulutus) ja Diakin DSS-alumni ovat kouluttautuneet esimerkiksi Naapuriäideiksi. Naapuriäiti-hankkeessa eri etnisistä taustoista olevat naiset ideoivat ja kehittävät omista yhteisöistä ja niiden tarpeista lähtevää lähiötoimintaa. Koulutetut Naapuriäidit toimivat mentoreina ja ovat mukana toteuttamassa tätä toimintaa.

Naapuriäiti-hankkeessa eri etnisistä taustoista olevat naiset ideoivat ja kehittävät omista yhteisöistä ja niiden tarpeista lähtevää lähiötoimintaa.

Qutomo-kotouttamisprojektinkulttuuri- ja sukupuolisensitiivinen kotouttamispolun työpajoissa osallistujina oli maahanmuuttajanaisia, järjestöjen työntekijöitä, kaupungin työntekijöitä, opiskelijoita, opettajia ja tutkijoita. Kaikkia osallistujia kuultiin ja kaikki osallistuivat tasavertaisesti. Maahanmuuttajataustaiset osallistujat eivät olleet toimenpiteiden "kohteita" vaan kotoutumisen asiantuntijoita. Työpajoissa käytettiin rinnakkain suomen- ja englanninkieltä, mikä mahdollisti ymmärretyksi ja kuulluksi tulemisen.

Moninainen työyhteisö

Kuinka monikulttuurisuus sitten näyttäytyy järjestössä, jossa työskennellään monikulttuurisessa työyhteisössä ja asiakkaat tulevat eri taustoista? Niceheartsissa työntekijän odotetaan olevan suvaitsevainen ja kunnioittavan muita työntekijöitä ja asiakkaita riippumatta heidän etnisestä, uskonnollisesta ja kielellisestä taustasta tai seksuaalisesta suuntautumisesta. Sosiaalisuus, positiivinen ja myönteinen asenne työhön on tärkeää. Projektityössä tarvitaan joustavuutta ja uskallusta heittäytyä uuteen, mutta myös empatiaa, herkkyyttä ja hereillä oloa.

Järjestön työntekijöiden, asiakkaiden, yhteistyökumppaneiden, vapaaehtoisten ja opiskelijoiden yhteiset tiedot ja taidot nähdään Niceheartsissa voimavarana, joita hyödynnetään uusien työmenetelmien ja -mallien luomisessa.

Kaikki tulijat kohdataan ihmisinä, ei tietyn kulttuurin edustajina.

Tullessaan tulija ei aina tiedä kuka on työntekijä, asiakas, vapaaehtoinen tai opiskelija. Olemme huomanneet, että tittelit eivät ole tärkeitä vaan se kuinka ihminen kohdataan.

Kaikki tulijat kohdataan ihmisinä, ei tietyn kulttuurin edustajina. Kohtaamisessa kuunnellaan tulijaa (asiakasta tai yhteistyökumppania) ja keskustelun kuluessa voidaan puhua lähtömaasta tai taustasta, jos sillä on merkitystä.

Onko meillä jatkossa tarvetta korostaa mikä on "monikulttuurinen työyhteisö" tai "monikulttuurinen asiakaskunta"? Kyse on ihmisistä, joilla on moninaisia taustoja. Luokittelut eivät ole oleellisia vaan kohtaamamme ihmiset.
Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe2018121050284

# data[].attributes.attachment_link.title
Tärkeintä on ihmisen kohtaaminen - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Diak ja Nicehearts ry ovat tehneet yhteistyötä jo yli kymmenen vuotta opiskelijoiden harjoitteluiden merkeissä. Pitkäaikainen yhteistyö on vahvistanut ymmärrystämme siitä, mitä eri toimijoiden osallistuminen, osallisuus ja verkostoituminen voivat olla parhaimmillaan. Samalla yhteistyö on tarkoittanut näkökulman vaihtoa, kun lehtorit ovat työskennelleet projektityöntekijöinä ja päinvastoin. Tämä on mahdollistanut uusien ideoiden ja toimintojen syntymistä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aito kuunteleminen ja kohtaaminen luovat osallisuutta – Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Jotta ihminen pystyisi vaikuttamaan oman elämänsä kulkuun, toimintaansa tai hänelle suunnatun palvelun sisältöön, on hänellä oltava riittävästi tietoja, taitoja ja resursseja.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Useimmat potilaat haluaisivat kuolla kotona, mutta heille ei voida tarjota riittävää ympärivuorokautista hoitoa. Myös työssä olevien omaisten on usein vaikea järjestää vapaata läheisen hoitoa varten. Yhteiskunnan taloudellinen tuki sekä tuki läheisille ammattihenkilöiden hoidon toteutukseen, ovat puutteelliset. Saattohoidossa kuolevalle on taattava mahdollisimman aktiivinen, arvokas ja oireeton loppuelämä. Myös kuolevan läheisille on tarjottava tukea.

Perustason palvelut turvaavat saattohoidon lähellä potilaan kotia. Siihen kuuluvat esimerkiksi kotihoidon ja kotisairaanhoidon yksiköt, sosiaalihuollon alaisten yksiköiden tehostettu palveluasuminen sekä vanhainkodit. Perustasoa ovat myös muut ympärivuorokautisen hoidon yksiköt, joissa potilaita hoidetaan elämän loppuun saakka. Myös sairaaloiden vuodeosastot, joissa hoidetaan kuolevia potilaita, mutta saattohoito ei ole osaston päätoimi.

Läheistenkin olisi annettava osallistua saattohoitoon. Heidän ottamisensa mukaan edellyttää erityisesti hyviä vuorovaikutustaitoja ammattihenkilöiltä. Heidän on osattava kohdata kuolevan läheinen yksilöllisesti, aidosti, myötätuntoisesti ja kunnioittavasti, läheisen tarpeen ja kulttuurin mukaisesti. Ammattihenkilöstön on tunnistettava läheisten suru sekä osoitettava myötätuntoa niin verbaalisesti kuin non-verbaalisestikin. Ammattihenkilöstön käytös ja toiminta voivat olla unohtumattomia heille. Lisäksi kuolevan läheisillä voi olla tarve ilmaista tunteitaan, jakaa suruaan, saada tietoa, konkreettista tukea ja rohkaisua jatkaa omaa elämäänsä.

Läheiset kaipaavat keskustelua suru- ja selviytymisprosessin yksilöllisyydestä, selviytymiskeinoista sekä kuolevan sairauteen liittyvistä surun erityispiirteistä.

Erittäin tärkeää on ohjata läheiset vertaistuen pariin. Kuolevan läheiset kaipaavat ymmärrystä ja yhteenkuuluvuutta sekä mahdollisuutta puhua myös vaikeista tunteista kuten syyllisyydestä, häpeästä ja vihasta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Blogi: Ammattihenkilö tukee saattohoidossa myös kuolevan läheisiä

# data[].attributes.attachment_link.description
Useimmat potilaat haluaisivat kuolla kotona, mutta heille ei voida tarjota riittävää ympärivuorokautista hoitoa. Myös työssä olevien omaisten on usein vaikea järjestää vapaata läheisen hoitoa varten. Yhteiskunnan taloudellinen tuki sekä tuki läheisille ammattihenkilöiden hoidon toteutukseen, ovat puutteelliset. Saattohoidossa kuolevalle on taattava mahdollisimman aktiivinen, arvokas ja oireeton loppuelämä. Myös kuolevan läheisille on tarjottava tukea.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomessa on satojatuhansia henkilöitä, joiden vamma tai sairaus vaikuttaa kommunikointiin jo ennen palliatiivista hoitoa vaativaa sairautta. Eräiden arvioiden mukaan yksistään puhevammaisia henkilöitä olisi maassamme 65 000. Heistä 30 000 käyttää jotakin puheen apuvälinettä.

Puhevammaisuutta aiheuttavat muun muassa liikuntavamma kuten CP-vamma, afasia, kehitysvammaisuus, etenevät neurologiset sairaudet ja autismin kirjo. Kuuroja, kuuroutuneita ja kuulonäkövammaisia henkilöitä on yhteensä yli 8 000. Jonkinasteinen kuulon alenema on yli 800 000 suomalaisella.

Lisäksi muistisairaudet vaikuttavat kommunikointiin merkittävästi. Myös väsymys, lyhytkestoisen muistin ongelmat ja kuullun ymmärtämisen heikkeneminen saattavat hankaloittavat kommunikointia.

Vaikka muutokset kommunikaatiossa ovat tavallisia, niihin on usein varauduttu palliatiivisessa hoidossa huonosti.

Tulkkia käyttävät potilaat ovat oma asiakasryhmänsä. Tulkkia käyttävät esimerkiksi vieraskieliset, viittomakieliset ja puhevammaiset henkilöt.

Puheen tuottamisen ja kuulon heikkenemisen ongelmia on paitsi henkilöillä, joilla on ollut ennen sairastumistaan kommunikaation vaikuttava vamma tai häiriö, myös valtavalla joukolla niitä potilaita, joiden aiemmin tavanomainen kommunikointikyky muuttuu sairauden edetessä.

Syitä kommunikaation muutoksiin on siis lukuisia, mutta oleellisin muutos kaikilla vaikuttaa olevan puhumattomuus eli puhekyvyn menetys. Vaikka muutokset kommunikaatiossa ovat erittäin tavallisia ja voivat koskea meistä jokaista, niihin on usein varauduttu palliatiivisessa hoidossa hämmästyttävän huonosti. Paljon on kuitenkin tehtävissä, jotta mahdollisuus kommunikaatioon ja kohtaamiseen säilyy kuolemaan saakka.

Keinot ovat monet ja kaikkien ulottuvilla

Tällä hetkellä kommunikaatio huomioidaan hoitolinjauksissa ainoastaan hoitotahdon yhteydessä. Tuolloinkin kommunikointikyvyn menettäminen mainitaan vain potilasta edustavan henkilön nimeämisessä.

Ensimmäinen askel on siis huomioida muutokset kommunikaatiossa palliatiivista hoitosuunnitelmaa tehdessä. Jotta tämä on mahdollista, hoitohenkilökunnan kuten lähihoitajien, sairaanhoitajien, sosiaalityöntekijöiden ja lääkärien tulisi tietää kommunikoinnin eri keinoista. Suunnittelussa voisi konsultoida puheterapeuttia tai kommunikaatio-ohjaajaa. Kommunikoinnin apuvälineiden kokeilu tulisi aloittaa jo silloin, kun henkilön puheesta saa vielä selvää.

Hoitohenkilökunnan tulisi tietää kommunikoinnin eri keinoista.

Kun puhe ei ole enää toimiva kommunikointimuoto, tulisi kyetä tarjoamaan potilaalle erilaisia puhetta tukevia ja korvaavia keinoja, eli vaikkapa mahdollisuutta kirjoittaa, osoittaa kirjaimia tai kuvia taulusta, johon on koottu oleellisimmat asiat lähiympäristöstä.

Puhetta tukevat ja korvaavat menetelmät jaetaan karkeasti avusteisiin ja ei-avusteisiin menetelmiin. Avusteisia ovat esimerkiksi kuvakommunikaatiokansiot, -taulut ja puhelaitteet. Ei-avustetuissa menetelmissä viestitään puhumalla tai viittomalla itse.

Kirjoittamisen apuvälineitä on useita ergonomisista kynistä kirjoitetun puhuviin laitteisiin ja katseohjauksella toimivaan tietokoneeseen ja hiireen. Mikäli kirjoittamiseen perustuva menetelmä ei sovellu esimerkiksi kognition heikkenemisen vuoksi, kuvakommunikaatiosta ja muista puhetta tukevista ja korvaavista kommunikaatiomenetelmistä löytyy apua.

Kommunikointimenetelmiä tulee olla käytössä useita: kun kommunikointikyky tai esimerkiksi käden motoriikka muuttuu, otetaan seuraava sopiva keino käyttöön. Motorista toimintakykyä sekä kielellisiä ja kognitiivisia muutoksia tulee seurata jatkuvasti, jotta käytössä on tarkoitukselliset kommunikoinnin apuvälineet.

Oikeus itseilmaisuun loppuun asti

Vuorovaikutuksen on mahdollista onnistua kaikkien potilaiden kanssa, kun hoitotyötä tekevillä on aikaa ja tahtoa kuunnella ja tulkita. Myös mahdollisuus laajempaan keskusteluun tulee turvata. On ahdistavaa, jos potilaalta kysytään vain kahvista tai liman imemisen tarpeesta, kun tämä haluaisi kysyä, mitä lapsenlapsille kuuluu, tai kertoa tunteistaan!

Mahdollisuus laajempaan keskusteluun tulee turvata.

Vaikka potilas ei ilmaisisi itseään sanoilla, hänen kehonkielestään voi lukea paljon. Eleet, ilmeet ja osoitukset ovat osa kokonaisilmaisua. Varsinkin kivun ilmaisu on täysin mahdollista ymmärtää ilman sanoja.

Henna Mäkelinin kirjassa Kuolema - Kaikki mitä olet aina halunnut tietää vanhempansa menettänyt nainen kertoo, kuinka hän näki saattohoidossa äitinsä olevan todella kivulias. Tutun ihmisen ilmeitä ja eleitä on helppo ymmärtää. Potilas ei kuitenkaan saanut tämän perusteella lisää kivunlievitystä.

Tällaisia tarinoita on liian paljon. Meidän tuleekin jatkossa kiinnittää huomiota jokaisen saattohoitopotilaan kommunikoinnin tarpeisiin.
Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201903199244
Menetelmiä ja vinkkejä kommunikaatioon

Tietoa puhetta tukevista ja korvaavista kommunikointimenetelmistä: www.papunet.net

Tietoa kommunikoinnin apuvälineistä: www.tikoteekki.fi

Tietoa sairaalahaptiiseista: https://kuurosokeat.fi/palvelut/kommunikaatiopalvelut/sosiaalihaptinen-kommunikaatio/sairaala-haptiisit-linkit/

Kokemusasiantuntijan näkökulma: Korhonen, M. 2012. Häivähdyksiä: Erityinen elämäni. Myllylahti Oy. Espoo.

Huuhtanen, K. 2012. Puhetta tukevat ja korvaavat kommunikointimenetelmät Suomessa. Oppimateriaalikeskus Opike.

EduPal-hanke: www.palliatiivisenkoulutuksenkehittaminen.fi

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuolevan mahdollisuus kommunikointiin on ihmisoikeus - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomessa on satojatuhansia henkilöitä, joiden vamma tai sairaus vaikuttaa kommunikointiin jo ennen palliatiivista hoitoa vaativaa sairautta. Eräiden arvioiden mukaan yksistään puhevammaisia henkilöitä olisi maassamme 65 000. Heistä 30 000 käyttää jotakin puheen apuvälinettä. Puhevammaisuutta aiheuttavat muun muassa liikuntavamma kuten CP-vamma, afasia, kehitysvammaisuus, etenevät neurologiset sairaudet ja autismin kirjo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomalainen hoitotyö on muovautunut vahvasti nursing-perinteeseen, jossa ihminen nähdään fyysisenä, psyykkisenä ja sosiaalisena kokonaisuutena. Toinen teoreettinen lähestymistapa perustuu caring-teoriaan, jossa huomioidaan myös hengellinen ulottuvuus. Siinä ihminen nähdään kokonaisvaltaisena fyysisenä, psyykkisenä, sosiaalisena ja hengellisenä yksilönä, jossa eri osa-alueet vaikuttavat välittömästi toisiinsa.

Diakonia-ammattikorkeakoulussa sairaanhoitajaopintoihin kuuluu myös hengellisen hoitotyön opintojakso, mikä lienee ainutlaatuista terveydenhuollon koulutuksessa. Sain luvan käyttää erään opiskelijaryhmän hengellisen hoitotyön opintojaksoon liittyviä esseekirjoituksia osana tätä blogitekstiä. Lainaukset ovat koosteita näistä opiskelijoiden pohdinnoista.

Kielteisistä ennakkokäsityksistä hengellisen työn merkityksen ymmärtämiseen

Hengellisen hoitotyön opintojaksoon liittyy usein kielteisiä ennakkokäsityksiä. Opintojaksoa pidetään "pakollisena Jeesus-osiona", jonka ajatellaan keskittyvän lähinnä uskonnon opiskeluun ja virsien laulamiseen.

Opintojakson jälkeen opiskelijat kuitenkin kuvaavat aihetta merkitykselliseksi ja opintojaksoa merkittäväksi oman ammatillisen kehittymisensä näkökulmasta:

"Hengellisyys on vakavasti otettava hoitotyön ulottuvuus."

- Hengellisyys on vakavasti otettava hoitotyön ulottuvuus. Uskallan jatkossa sanoa ääneen, että pidän henkistä potilastyötä yhtä tärkeänä kuin lääkehoitoa ja kliinisiä toimenpiteitä.

Opiskelijat näkevät hengellisen hoidon opintojen puutteen jopa heikentävän hoitajan ammattitaitoa:

- Työntekijöiden on usein vaikea käsitellä potilaan tai omaisten raskaita ja vaikeita tunteita. Tuntuu pelottavalta ajatukselta, että sairaanhoitajia valmistuu ilman hengellisen hoitotyön valmiuksia.

Tärkeintä on ymmärtää potilaan hengellistä hätää

Hengellisyys on ihmisen henkilökohtaista yhteyttä johonkin suurempaan universaaliin kaikkeuteen. Erilaisissa elämän kriisitilanteissa, joissa oma tai läheisen terveys on uhattuna, avautuu usein yhteys hengelliseen ulottuvuuteen.

Turvattomuus, toivottomuus, syyllisyys tai pelko nousevat esiin ihmisen pohtiessa tulevaisuutta, kuolemaa, menetystä tai elämän tarkoitusta. Tällöin ihminen kokee hengellistä hätää. Tunne voi olla uusi ja yllättävä, joten sitä voi olla vaikea ottaa puheeksi.

"Ihmiset pitää kohdata yksilöllisesti."

- Ihmiset eivät välttämättä osaa tai kehtaa ottaa puheeksi pahaa oloaan. Jotta jopa sanattomat vihjeet pahasta olosta tulevat huomatuiksi, ihmiset pitää kohdata yksilöllisesti.

Diakin opiskelijoiden mukaan hoitotyössä ei ole merkitystä hoitajan uskonnollisuudella, vaan kyvyllä ymmärtää potilaan hengellistä hätää:

- Tärkeää ei ole se, mihin itse hoitajana uskoo, vaan se, miten potilaalle pienikin yhdessäolohetki ja vaikka uskonasioiden kuuntelu, voi olla hyvin merkityksellistä. Vaikka uskonasiat olisivatkin vieraita, tulee sairaanhoitajan osata tunnistaa hengelliset tarpeet ja ymmärtää niiden huomiotta jättämisen merkitys potilaan somaattiseen tilaan.

Henkinen tuki on yhtä tärkeää kuin kliininen hoito

Kriittisesti sairaista akuuttipotilaista lähes jokainen kokee hengellistä hätää sairaalahoidon aikana. Potilaalle ja läheisille tulisikin tarjota aktiivisesti mahdollisuuksia keskusteluun esimerkiksi kysymällä suoraan heidän peloistaan ja huolistaan.

Hoitohenkilökunnan tulisi reagoida herkästi esille tuotuihin henkilökohtaisiin tuntemuksiin olemalla läsnä, kuuntelemalla, etsimällä tarkoitusta ja sallimalla erilaiset tunteet. Nämä huolenpidon ja lähimmäisenrakkauden näkökulmat liitetään caring-teoriaan. Hoitaja kohtaa potilaan ammatillisesti henkilökohtaisella ja hengellisellä tasolla, jolloin molempien todellisuudet leikkaavat toisensa hetkellisesti ja muokkaavat molempien tulevaisuutta.

Opiskelijat nostavatkin potilaan henkisen tukemisen yhtä tärkeäksi kliinisen hoidon kanssa:

- Potilaan emotionaalinen tukeminen sairauden aiheuttamassa kriisissä on yhtä tärkeää kuin kliininen hoito. Kehon ja mielen yhteys on niin voimakas, että on turhaa vähätellä hengellisyyden osuutta potilaan hoitamisessa.

Valitettavan usein käytännön hoitotyössä ihmisen hengellinen ulottuvuus jää huomioimatta, mikä saattaa johtaa esimerkiksi lisääntyneeseen kipu-, rauhoittavien tai unilääkkeiden käyttöön.

Hengellisyys on enemmän kuin pelkkää uskontoa

Uskonto on vain yksi osa ihmisen hengellisyyttä.

Jos potilas tuo oma-aloitteisesti esille hengelliset tarpeensa, ne liitetään usein uskontoon, jolloin tarpeeseen vastataan pyytämällä paikalle sairaalapappi. Papin kutsuminen voi olla sopiva ratkaisu, mutta uskonto on vain yksi osa ihmisen hengellisyyttä.

- Hengellinen hoitaminen mielletään usein hyvin uskonnolliseksi. Sen tarkoitus on kuitenkin keskustelemalla löytää potilaan omat voimavarat sairauden tuomien mörköjen ja ahdistuksen hallintaan. Jo lohduttava kosketus, viereen istuminen, keskustelu tai kuuntelu rauhoittavat potilasta.

On tärkeää pohtia, millaiset valmiudet sairaanhoitajilla on huomioida ja kohdata ihmisen hengellinen ulottuvuus osana kokonaisvaltaista hoitotyötä. Opiskelijoiden mukaan tämä olisikin tärkeää huomioida resursseissa:

- Jos resursseja ohjattaisiin hoitohenkilökunnan koulutukseen ja potilaan kanssa läsnäoloon, olisi varmasti moni hoitokokemuskin positiivisempi. Sairauden iskiessä hengellinen puoli on monella se, josta he saavat hyvinkin paljon voimaa.

Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe2019080123388

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuuluuko hengellinen hoitotyö sairaanhoitajan tehtäviin? - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomalainen hoitotyö on muovautunut vahvasti nursing-perinteeseen, jossa ihminen nähdään fyysisenä, psyykkisenä ja sosiaalisena kokonaisuutena. Toinen teoreettinen lähestymistapa perustuu caring-teoriaan, jossa huomioidaan myös hengellinen ulottuvuus. Siinä ihminen nähdään kokonaisvaltaisena fyysisenä, psyykkisenä, sosiaalisena ja hengellisenä yksilönä, jossa eri osa-alueet vaikuttavat välittömästi toisiinsa. Diakonia-ammattikorkeakoulussa sairaanhoitajaopintoihin kuuluu myös hengellisen hoitotyön opintojakso, mikä lienee ainutlaatuista terveydenhuollon koulutuksessa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tein diakoniatyössä usean vuoden ajan yhteistyötä Keski-Suomen syöpäyhdistyksen kanssa. Yhteistyö käynnistyi, kun Jyväskylän terveyskeskussairaalan eläkeikää lähestynyt, sairaanhoitaja-diakonissa-tutkinnon suorittanut hoitaja kertoi, että haluaisi käynnistää vapaaehtoistoimintaa saattohoitopotilaiden hoidon tueksi osastolla.

Syöpäyhdistyksellä oli jo silloin ollut pitkään tukihenkilötoimintaa, ja tukihenkilöitä oli toki vieraillut kyseisellä osastollakin. Minut kutsuttiin mukaan seurakunnan diakoniatyön vapaaehtoistoiminnan kehittäjänä.

Vapaaehtoistyö onnistuu, kun sen tuoma lisäarvo tunnistetaan

Seurakunnan rooliksi toiminnassa on vakiintunut tarjoilujen kustantaminen vapaaehtoisten työnohjaustilanteisiin. Tämän lisäksi sairaalapappi toimii saattohoitovapaaehtoisten työnohjaajana. Markkinointiapua uusien vapaaehtoisten valmennuksiin on saatu seurakunnan viestinnän kautta.

Toiminnan alussa osaston henkilökunnalla oli ennakkoluuloja vapaaehtoistoimintaa kohtaan.

Toiminnan alussa osaston henkilökunnalla oli selkeästi ennakkoluuloja vapaaehtoistoimintaa kohtaan. Pelättiin, että toiminta vaikeuttaisi työtä tai olisi jossakin tilanteessa jopa peruste henkilökunnan vähentämiselle. Ajan myötä nämä pelot ovat osoittautuneet vääriksi ja vapaaehtoistoiminnan tuoma lisäarvo hoitotyön rinnalla on osastolla tunnistettu.

Vapaaehtoisiksi haluavat haastattelee osaston työntekijä yhdessä syöpäyhdistyksen neuvontahoitajan kanssa. Vapaaehtoistyöhön ei ole otettu henkilöitä, joilla on liian vahva uskonnollinen motiivi, koska osastolla pitää osata kunnioittaa potilaiden erilaisia vakaumuksia ja toiminta on potilaslähtöistä.

Vapaaehtoistoiminta onnistuu terveyskeskussairaalassa, kun henkilökunta ottaa vapaaehtoiset hyvin vastaan. Henkilökunnan vastuulla on potilaan kokonaistilanteen kartoittaminen, vapaaehtoinen puolestaan toimii ennen kaikkea kuuntelijana, mihin henkilökunnalla ei ole riittävästi aikaa. "Kaikki eivät tarvitse ammattiapua kriisissä, vaan toisen ihmisen kuuntelijakseen", toteaa Keski-Suomen syöpäyhdistyksen neuvontahoitaja Riitta-Liisa Sallinen.

Tunnustuksellisuus ei ole toiminnan ydin

Myös Äänekosken terveyskeskuksessa Keski-Suomessa on vakiintunutta vapaaehtoistoimintaa, josta vastaa paikallinen diakoni. Hän käy kerran viikossa osana työtään vuodeosastolla.

Potilaat ovat toivoneet, että vapaaehtoiset toimivat nimikkeellä "sairaalavapaaehtoiset", eivät leimallisesti seurakunnan nimikkeen alla. Osastolla käydessään diakoni on tullut tutuksi myös henkilökunnalle ja toimii samalla työpaikkadiakonina.

Äänekoskellakin toimintaa on kehitetty yhteistyössä myös syöpäyhdistyksen kanssa, ja vapaaehtoiset ovat osallistuneet mm. yhteiseen koulutukseen syöpäyhdistyksen tukihenkilöiden kanssa. Sairaanhoitaja-diakonissalle tai sosionomi-diakonille voi siis löytyä saattohoitoon liittyviä työtehtäviä niin hoitotyössä, järjestössä kuin seurakunnassakin.

Myös kotisaattohoidossa voi toimia vapaaehtoisia

Monessa kunnassa kehitetään kotisaattohoito-toimintaa. Kotisaattohoidossa perhettä tai henkilöitä tuntevilla eri alojen ammattilaisilla voi olla kuolevan potilaan läheisten tukemisessa oma roolinsa, josta olisi hyvä eri toimijoiden selkeästi sopia.

Vapaaehtoisia voi toimia myös kotona saattohoidettavien tukena. Silloin ammattilaiset valmentavat vapaaehtoisia ja ohjaavat heidän työtään.

Seurakunnissakin tätä osaamista on, kunhan vain toiminta pidetään potilaan vakaumusta kunnioittavana. Sairaalat ovat vahvasti mukana OLKA-toiminnassa, jossa järjestöjen vapaaehtoistoiminta pyritään vakiinnuttamaan osaksi sairaaloiden arkea.
Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe2019080123370

# data[].attributes.attachment_link.title
Vapaaehtoisia tarvitaan saattohoidossa - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Tein diakoniatyössä usean vuoden ajan yhteistyötä Keski-Suomen syöpäyhdistyksen kanssa. Yhteistyö käynnistyi, kun Jyväskylän terveyskeskussairaalan eläkeikää lähestynyt, sairaanhoitaja-diakonissa-tutkinnon suorittanut hoitaja kertoi, että haluaisi käynnistää vapaaehtoistoimintaa saattohoitopotilaiden hoidon tueksi osastolla. Syöpäyhdistyksellä oli jo silloin ollut pitkään tukihenkilötoimintaa, ja tukihenkilöitä oli toki vieraillut kyseisellä osastollakin. Minut kutsuttiin mukaan seurakunnan diakoniatyön vapaaehtoistoiminnan kehittäjänä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Väestö ikääntyy, ja krooniset sairaudet lisääntyvät. Palliatiivisen hoidon tarve on väestöön suhteutettuna Euroopassa suurinta maailmassa (WHO 2014a). Terveydenhuollon kustannuksista noin 25 prosenttia aiheutuu viimeisen elinvuoden hoidosta (STM 2017).

Palliatiivinen hoito on parantumattomasti sairaan tai henkeä uhkaavaa sairautta sairastavan ihmisen ja hänen läheisensä aktiivista, kokonaisvaltaista ja moniammatillista hoitoa. Hoidon tavoitteena on kärsimyksen ehkäiseminen ja lievittäminen sekä elämänlaadun vaaliminen huomioiden potilaan ja hänen läheistensä fyysiset, psykososiaaliset sekä eksistentiaaliset tarpeet.

Palliatiivinen hoito voi kestää jopa vuosia, jos kyseessä on parantumaton etenevä sairaus. Saattohoito on palliatiivisen hoidon osa, joka ajoittuu oletetun kuoleman ajankohdan välittömään läheisyyteen - elämän viimeisille päiville tai viikoille.

Palliatiivinen hoito voi kestää jopa vuosia.

Arvioiden mukaan Suomessa vuosittain 30 000 potilasta tarvitsee palliatiivista hoitoa elämän loppuvaiheessa - viimeisinä viikkoina tai kuukausina. Lisäksi on monia, jotka tarvitsevat varhaisempaa palliatiivista hoitoa ikääntymisen ja kroonisten sairauksien vuoksi.

Usein palliatiivinen hoito liitetään syöpää sairastavien hoitoon, mutta todellisuudessa potilaista suuri osa sairastaa muita kroonisia sairauksia. Palliatiivisessa hoidossa olevien potilaiden lisäksi myös heidän läheisensä tarvitsevat tukea, joten hoidon ja tuen tarvitsijoiden määrä on suuri.

Palliatiivinen hoidon tulee olla terveydenhuollon ydintoimintaa, ja se on kaikkien ammattilaisten velvollisuus. Hoidon tulee olla integroituneena terveydenhuollon kaikille tasoille. (WHO 2014b.)

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon kehittäminen Suomessa

Suomessa yksi palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tunnistettu haaste on hoidon saatavuuden epätasa-arvoisuus. Vuonna 2017 julkaistun sosiaali- ja terveysministeriön suosituksen mukaan kaikilla tulee olla mahdollisuus laadukkaaseen palliatiiviseen hoitoon, johon kuuluu myös kotisaattohoito (STM 2017).

Hoito tulee järjestää tarvelähtöisesti kolmessa tasossa. Perustaso kattaa kaikki sosiaali- ja terveyspalveluiden yksiköt, joissa hoidetaan kuolevia potilaita. Lisäksi perustasoon kuuluu A-tason terveydenhuollon yksiköitä, joihin on keskitetty saattohoitoa muun toiminnan oheen.

Yksi palliatiivisen hoidon haaste on hoidon saatavuuden epätasa-arvoisuus.

Erityistason (B) yksiköitä ovat muun muassa keskussairaaloiden palliatiiviset poliklinikat ja konsultaatiotiimit sekä alueelliset kotisairaalat ja saattohoito-osastot tai -kodit, joissa on tarjota erityistason palliatiivista hoitoa ja voidaan antaa konsultaatioapua perustasolle.

Vaativan erityistason (C) muodostavat yliopistosairaaloiden keskukset, jotka vastaavat vaativan erityistason hoidon lisäksi erityisvastuualueen palliatiivisen hoidon kehittämisestä, koulutuksesta, tutkimuksesta sekä muun muassa lasten ja nuorten palliatiivisen hoidon ja saattohoidon toimintasuunnitelmasta. (STM 2017.)

Suosituksen taustalla on 1.1.2018 voimaan tullut valtioneuvoston asetus erikoissairaanhoidon työnjaosta ja eräiden tehtävien keskittämisestä. Palliatiivisen hoidon aseman vahvistaminen asetustasolla lisää palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen perus- ja erityisosaajien tarvetta.

Helmikuussa julkaistu sosiaali- ja terveysministeriön (2019) selvitys osoittaa, että palliatiivisen hoidon ja saattohoidon alueellisessa saatavuudessa on suurta vaihtelua. Erityistason palveluiden saatavuus ei ole alueellisesti tasa-arvoista varsinkaan kotisairaalapalveluiden osalta. Selvityksessä esiin noussut osaamisen puute vaikeuttaa merkittävästi palliatiivisen hoidon ja saattohoidon integrointia sosiaali- ja terveyspalveluihin.

Koulutusta kehittämällä palliatiivisen hoidon ja saattohoidon osaamista vahvemmaksi

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon opetusta ei sisälly riittävästi terveyden- ja sosiaalihuollon ammattihenkilöiden perusopetuksen ja jatkokoulutuksen opetussuunnitelmiin (STM 2017). Sairaanhoitajien ja lääkäreiden peruskoulutuksessa ei ole valtakunnallista palliatiivisen hoidon opetusohjelmaa, ja viralliset erikoistumiskoulutukset ovat puuttuneet. Systemaattisen koulutuksen puute sosiaali- ja terveydenhuollon ammattilaisille on myös yksi syy, joka laskee Suomen sijoitusta kansainvälisessä palliatiivisen hoidon vertailussa.

Sairaanhoitajien ja lääkäreiden peruskoulutuksessa ei ole valtakunnallista palliatiivisen hoidon opetusohjelmaa.

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon rakenteiden kehittäminen ja lisääntyvä osaamisen sekä osaajien tarve haastaa sairaanhoitajien ja lääkäreiden koulutusjärjestelmää vastaamaan muuttuvaan tilanteeseen. Tähän haasteeseen vastataan Opetus- ja kulttuuriministeriön rahoittamassa korkeakoulutuksen kehittämisen kärkihankkeessa "Palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen koulutuksen monialainen ja työelämälähtöinen kehittäminen - EduPal".

Hankkeessa selvitetään palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen opetuksen nykytila Suomessa. Lisäksi laaditaan moniammatillisesti yhteistyössä työelämän asiantuntijoiden kanssa palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen osaamisen kuvaukset (lääkärit, sairaanhoitajat, lähihoitajat) perustasolle (A) ja erityistasoille (B/C).

Hankkeessa laaditaan moniammatillisesti valtakunnallinen opetussuunnitelmasuositus palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen opetuksesta ammattikorkeakoulujen hoitotyön ja yliopistojen lääketieteen perusopetukseen. Lisäksi luodaan valtakunnalliset ja yhtenäiset suositukset erikoistumiskoulutuksesta palliatiiviseen hoitotyöhön ja lääketieteeseen. Kehittäminen noudattaa palliatiivisen hoidon ja saattohoidon järjestämisen tasoja (ks. kuvio 1).
Kuva 1. STM:n palliatiivisen hoidon tasot ja niitä vastaava koulutus (EduPal)
Sairaanhoitajien ja lääkäreiden koulutusta kehitetään

Hankkeen ensimmäisessä vaiheessa on tehty sairaanhoitajien ja lääkäreiden koulutuksen nykytilan selvitys analysoimalla kaikki Suomen sairaanhoitajien ja lääkäreiden koulutusten opetussuunnitelmat. Sairaanhoitajien ja lääkäreiden perusopetuksen opetussuunnitelmasuosituksia palliatiivisen hoidon ja saattohoidon osalta rakennetaan parasta aikaa. Hankkeessa pilotoidaan myös sairaanhoitajien peruskoulutuksen osana palliatiivisen hoidon suuntaava 15 opintopisteen kokonaisuus.

Hankkeen myötä syntyi 1.12.2018 sopimus sairaanhoitajien valtakunnallisesta erikoistumiskoulutuksesta. Erikoistumiskoulutuksen opetussuunnitelma laaditaan hankkeessa, ja koulutus käynnistyy 18 ammattikorkeakoulussa alkuvuodesta 2020.

EduPal-hankkeessa rakennetaan ja pilotoidaan palliatiivisen hoidon ylempi ammattikorkeakoulukokonaisuus.

Lisäksi hankkeessa rakennetaan ja pilotoidaan palliatiivisen hoidon ylempi ammattikorkeakoulukokonaisuus. Näin EduPal-hankkeessa kehitetään palliatiivisen hoitotyön koulutusta ammattikorkeakoulututkinnosta erikoistumiskoulutukseen ja aina ylempään ammattikorkeakoulututkintoon saakka.

Jotta perus- ja erikoistumiskoulutusten opetussuunnitelmasuositukset vastaavat työelämän tarvetta, hankkeessa on järjestetty valtakunnallisesti työpajoja, joihin osallistui moniammatillisesti 222 asiantuntijaa syksyllä 2018. Lisäksi hankkeessa toteutettiin sähköinen kysely lääkäreille, joilla on palliatiivinen erityispätevyys, ja sairaanhoitajille, joilla on kokemusta palliatiivisesta hoidosta. Asiantuntijat kertoivat näkemyksiään palliatiivisen hoidon osaamistarpeista ja koulutuksesta.

Koulutusta kehitettäessä olennaisia ovat myös opiskelijoiden näkemykset, ja sen vuoksi hankkeessa selvitetään myös niitä. Hankkeen kyselyyn on vastannut noin 1500 valmistuvaa sairaanhoitaja- tai lääkäriopiskelijaa.

Kärkihankkeiden yhteistyöllä kohti valtakunnallisia muutoksia

EduPal-hankkeen lisäksi käynnissä on muitakin korkeakoulutuksen kehittämisen kärkihankkeita.

MEDigi-hankkeen tavoitteena on harmonisoida lääketieteen perusopetusta ja tuottaa digitaalista opetusmateriaalia valtakunnallisesti. EduPal-hanke muodostaa palliatiivisen lääketieteen koulutuksen kehittämisen jaoston MEDigi-hankkeessa ja tuottaa valtakunnallista digitaalista palliatiivisen lääketieteen opetusmateriaalia perusopetuksen tueksi.

YleSHarviointi-hankkeen tavoitteena on luoda valtakunnallinen osaamisen arviointi sairaanhoitajakoulutukseen. EduPal-hanke on osallistunut valtakunnallisten osaamislausekkeiden laatimiseen palliatiivisen hoidon osalta. Lisäksi EduPal-hankkeen toimijat ovat moniammatillisesti osallistuneet palliatiivisen hoidon arviointiaineiston laatimiseen osaksi sairaanhoitajaopiskelijoiden osaamisen valtakunnallista arviointia.

Moniammatillisen kehittämisen avulla kohti laadukasta osaamista

EduPal-hankkeen keskeinen kulmakivi on moniammatillisuus. Kaikki koulutuksen kehittäminen toteutetaan hoitotyön ja lääketieteen yhteistyönä yhdessä muiden ammattiryhmien kanssa.

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tärkein tavoite on edistää potilaan ja läheisten elämänlaatua sekä lievittää kärsimystä. Tämä ohjaa palliatiivisen hoidon koulutuksen kehittämistä.

Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tärkein tavoite on edistää potilaan ja läheisten elämänlaatua sekä lievittää kärsimystä.

Jotta kehitettävä koulutus vastaisi parhaalla mahdollisella tavalla potilaiden ja läheisten näkemyksiä, hankkeessa on avoimen kyselyn kautta selvitetty kansalaisten, potilaiden ja läheisten näkemyksiä osaamistarpeista. Näkemyksiä on kysytty myös potilasjärjestöiltä ja muilta sidosryhmiltä. Tavoitteena on kehittää koulutus, joka mahdollistaa osaavien ammattilaisten toteuttamaa, potilaiden ja läheisten kannalta parasta mahdollista hoitoa.

EduPal-hanke vastaa sairaanhoitajien ja lääkäreiden palliatiivisen hoidon ja saattohoidon koulutuksen kehittämisen tarpeeseen. Osaamisen vahvistaminen yhdessä rakenteiden kehittämisen kanssa mahdollistavat laadukkaan, ihmiskeskeisen ja läheiset huomiovan palliatiivisen hoidon toteutumisen. Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon laadukas toteuttaminen vaatii moniammatillista työtä.

Siksi myös muiden sosiaali- ja terveysalan koulutusten kehittämisen tarpeita tulee jatkossa tarkastella. Valtakunnalliset perus- ja erikoistumiskoulutusten suositukset mahdollistavat palliatiivisen hoitotyön ja lääketieteen koulutuksen kehittymisen Suomessa kansainväliselle huipputasolle.

Kirjallisuus

Sosiaali- ja terveysministeriö (2019). Alueellinen kartoitus ja ehdotuksia laadun ja saatavuuden parantamiseksi. Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon tila Suomessa. Sosiaali- ja terveysministeriön raportteja ja muistioita 2019:14.

Sosiaali- ja terveysministeriö (2017). Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon järjestäminen. Työryhmän suositus osaamis- ja laatukriteereistä sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujärjestelmälle. Sosiaali- ja terveysministeriön raportteja ja muistioita 2017:4.

World Health Organisation (2014a). Global Atlas of Palliative Care at the End of Life. Saatavilla 9.5.2019 https://www.who.int/nmh/Global_Atlas_of_Palliative_Care.pdf

World Health Organisation (2014b). Sixty-seventh world health assembly. Saatavilla 9.5.2019 http://apps.who.int/gb/ebwha/pdf_files/wha67/a67_r19-en.pdf
Pysyvä osoite: http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201903199245

# data[].attributes.attachment_link.title
Palliatiivisen hoidon ja saattohoidon osaamista kehitetään koulutusta uudistamalla - Dialogi

# data[].attributes.attachment_link.description
Väestö ikääntyy, ja krooniset sairaudet lisääntyvät. Palliatiivisen hoidon tarve on väestöön suhteutettuna Euroopassa suurinta maailmassa (WHO 2014a). Terveydenhuollon kustannuksista noin 25 prosenttia aiheutuu viimeisen elinvuoden hoidosta (STM 2017). Palliatiivinen hoito on parantumattomasti sairaan tai henkeä uhkaavaa sairautta sairastavan ihmisen ja hänen läheisensä aktiivista, kokonaisvaltaista ja moniammatillista hoitoa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Palliatiivisen hoidon (eli oireita lievittävän hoidon) ja saattohoidon keskeinen tehtävä on kulkea kuolevan potilaan rinnalla, aivan kuin "saattaa" hänet kuoleman rajalle. Se tarkoittaa sitä, että hoidossa kiinnitetään huomio erityisesti hyvään kivun hoitoon, kärsimyksen lievittämiseen ja potilaan erityistarpeisiin. Kun keho raihnaistuessaan muistuttaa tihenevästi kuoleman läheisyydestä, kuolevan ajattelu kiinnittyy enenevässä määrin aineellisista asioista aineettomiin asioihin. Hän alkaa tarkastella elämän kulkuaan, pohtia elämän merkitystä ja mielekkyyttä. Tärkeiksi tulevat sovinto ja sopuista välit läheisten kanssa, mielenrauha ja sielunrauha sekä tasapaino arvojen ja tekojen välillä. Näitä potilaan henkisiä, psyykkisiä, sosiaalisia, hengellisiä ja eksistentiaalisia (eli olemassa olemiseen liittyviä) tarpeita kutsutaan elämän lopun hoidossa erityistarpeiksi.
Kansallisissa ja kansainvälisissä palliatiivisen hoidon ja saattohoidon suosituksissa ohjeistetaan sosiaali- ja terveysalan ammattilaisia huomioimaan potilaan erityistarpeet. Käypähoito -suosituksissa kehotetaan ammattilaisia laatimaan kuolevan potilaan hoitoon Ennakoiva hoitosuunnitelma (Advanced care planning ACP). Siinä varaudutaan monipuolisesti tulevaan elämän lopun vaiheeseen: oireisiin, hoidon kulkuun, hoitopaikkaan, potilaan arvoihin, näkemyksiin ja tälle vaiheelle liittämiin merkityksiin. Se tehdään hyvissä ajoin potilaan kanssa, kun tämä vielä kykenee osallistumaan hoitonsa suunnitteluun. Omaisia tai läheisiä otetaan mukaan, mikäli potilas antaa siihen luvan.
Ennakoiva hoitosuunnitelma parantaa kuolevan potilaan elämän laatua ja vähentää kärsimystä. Potilas tuo siinä esiin hoitoonsa ja elämän lopun vaiheeseensa liittyviä pelkoja, odotuksia, toiveita sekä merkityksiä. Nämä otetaan hoidon suunnittelussa huomioon. Potilasta ohjataan viimeistään tässä vaiheessa kirjaamaan hoitotahtonsa (lisätietoja www.miljoonahoitotahtoa.fi). Näin voidaan varmistaa potilaan osallisuus hoitoonsa ja itsemääräämisoikeuden toteutuminen. Tutkimusten mukaan palliatiivisessa vaiheessa olevilla potilailla on vahva halu hallita elämäänsä ja tahto vaikuttaa elämäänsä loppuun saakka. Vaikutusmahdollisuus lisää arvokkuuden tunnetta.
Hoidon rajauksiin liittyvät päätökset aukaistaan suunnitelmassa. Elämän lopun vaiheessa tule väistämättä vastaan tilanteita, jolloin hoidolliset menetelmät tuottavat enemmän kärsimystä ja pitkittävät kuolemaa, kuin helpottavat tai edistävät hyvin vointia. Tämän vuoksi on tärkeä keskustella ja kirjata ylös, mitä elämän lopun hoitoihin kuuluu ja mitä siihen ei kuulu. Saattohoitoon ei esimerkiksi kuulu enää tehohoito, hengityskonehoito, kontrolliluonteiset tutkimukset, lääketieteelliset tutkimukset tai toimenpiteet, tehostettu ravitsemus- ja nestehoito (iv-nesteytys) tai verituotteiden käyttö.
Omaiset kärsivät potilaan rinnalla yhtä lailla. Kun omaiset saavat olla tiiviisti mukana, turvallisuuden tunne ja luottamus ammattilaisten osaamiseen vahvistuvat. Aina ei ammattilaiset voi toteuttaa omaisten esittämiä toivomuksia, koska heidän velvollisuutensa on varmistaa joka tilanteessa potilaan etu ja hyvä. Omaisten esittämä toivomus voi olla ristiriidassa potilaan edun ja hyvän kanssa. Ennakoivan hoitosuunnitelman laadintaan on hyvä ottaa omaiset mukaan, se lievittää heidän epätietoisuuttaan ja auttaa heitä varautumaan sairauden pahenemisvaiheeseen.
Ennakoivan hoitosuunnitelman käyttöön ottaminen auttaa jokaista osapuolta valmistautumaan kuolemaan johtavien oireiden pahenemisvaiheiseen sekä miettimään sitä, miten niihin vaikuttavammin ja inhimillisemmin vastataan. Jokaisen vilpittömänä tahtona on mahdollistaa kuolevalle arvokas elämän lopun vaihe. Siihen kuuluu kärsimyksen lievittäminen, lohduttava läsnäoleminen, inhimillinen lämpö ja arvokkuus sellaisena, miten kuoleva sen itse määrittelee.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ennakoiva hoitosuunnitelma auttaa valmistautumaan kuolemaan | Uusi Suomi Puheenvuoro

# data[].attributes.attachment_link.description
Palliatiivisen hoidon (eli oireita lievittävän hoidon) ja saattohoidon keskeinen tehtävä on kulkea kuolevan potilaan rinnalla, aivan kuin "saattaa" hänet kuoleman rajalle. Se tarkoittaa sitä, että hoidossa kiinnitetään huomio erityisesti hyvään kivun hoitoon, kärsimyksen lievittämiseen ja potilaan erityistarpeisiin. Kun keho raihnaistuessaan muistuttaa tihenevästi kuoleman läheisyydestä, kuolevan ajattelu kiinnittyy enenevässä määrin aineellisista asioista aineettomiin asioihin.

# data[].attributes.headline
Oppimistehtävä: Eri teemoja ja kokonaisuuksia reflektoiden, mitkä ovat keskeisimmät asiat:  

# data[].attributes.subject
Oppimistehtävä: Eri teemoja ja kokonaisuuksia reflektoiden, mitkä ovat keskeisimmät asiat:  

# data[].attributes.body
Kuolevan potilaan hoitotyössä?
Palliatiivisessa hoitotyössä?
Kuolevan potilaan läheisten kohtaamisessa ja tukemisessa?
Omissa vuorovaikutustaidoissa?
Ennakoivassa hoitosuunnitelmassa?
Hoitotahdossa?

# data[].attributes.headline
Mikäli mahdollista, harjoitelkaa pienryhmässä simulaation keinoin mahdollisia hoitotyössä eteen tulevia vuorovaikutteisia tilanteita kuolevan potilaan hoitoon liittyen:

# data[].attributes.subject
Mikäli mahdollista, harjoitelkaa pienryhmässä simulaation keinoin mahdollisia hoitotyössä eteen tulevia vuorovaikutteisia tilanteita kuolevan potilaan hoitoon liittyen:

# data[].attributes.body
Kuolevan potilaan kohtaaminen
Sureva omainen

# data[].attributes.headline
Koosta itsellesi oppimistehtävän sisällöistä omaa käyttöäsi ajatellen sopivin tiedosto (ääni - teksti - mikä vaan)  ed. mainitusta keskeisimmistä asioista.  

# data[].attributes.subject
Koosta itsellesi oppimistehtävän sisällöistä omaa käyttöäsi ajatellen sopivin tiedosto (ääni - teksti - mikä vaan)  ed. mainitusta keskeisimmistä asioista.  

# data[].attributes.body
Talleta se siten, että löydät sen myös myöhemmin, sillä tulet mitä luultavammin tarvitsemaan sitä vielä opintojesi aikana sekä valmistumisesi jälkeenkin.

# data[].attributes.body
Lähihoitaja opiskelijat
Sairaanhoitaja opiskelijat
Ensihoitaja opiskelijat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kuolema on hyvin yksilöllinen tapahtuma. Sen lähestyminen on fyysinen, psyykkinen, sosiaalinen ja hengellinen/eksistentiaalinen prosessi, jossa lääketieteellä on oma tehtävänsä. Kuoleman läheisyys toisaalta pelkistää asioita, toisaalta tuo uusia ratkaistavia ongelmia. Kun aika on rajallinen, se saa erityisen arvon. Tehdyt ratkaisut joutuvat tavallista tarkemman arvioinnin kohteeksi. Hoidon rajojen asettaminen vaatii harkintaa, jotta potilasta ei rasiteta turhilla hoidoilla eikä häntä toisaalta jätetä ilman tarpeellista hoitoa ja henkistä tukea. Myös ratkaisut elämän lopun viimeisten päivien tai viikkojen hoitopaikasta ovat tärkeitä, ja potilaan toiveet on mahdollisuuksien mukaan otettava huomioon. Kuolevaa potilasta siirretään turhan usein hoitopaikasta toiseen ja saatetaan alttiiksi tarpeettomille ja raskaille toimenpiteille.

Ihmisen oma arvo, ihmisarvo, korostuu kuoleman lähestyessä. Kuoleva ihminen on kohdattava ainutkertaisena yksilönä, joka tarvitsee hyvää, inhimillistä hoitoa. Potilaan odotuksia, toiveita ja tuntemuksia tulee kuulla ja arvostaa. Kuoleman läheisyydessä korostuvat eettiset arvot, kuten elämän ja yksilön oikeuksien kunnioittaminen. Näiden arvojen laiminlyönti koetaan loukkauksena ja hoitohenkilökunnan aiheuttamana heitteillejättönä. Kuoleman läheisyydessä on aika siirtyä sairauskeskeisestä ajattelusta ihmiskeskeiseen ajatteluun. (Ks. Potilas-lääkärisuhde)

LÄÄKÄRI JA KUOLEMA

Lääkäri joutuu työssään pohtimaan, onko potilaan elämän jatkumiselle enää edellytyksiä. Lääkärin vastuu korostuu näissä hetkissä. Hoitavalta lääkäriltä edellytetään ammattitaitoa, jotta hän osaa toimia tilanteen edellyttämällä tavalla. Tähän on syytä varautua sekä taidollisesti että henkisesti. Tilanteet syntyvät nopeasti, kuten päivystyksessä, tai rauhallisemmin, kuten pitkään sairastaneiden hoidon loppuvaiheessa. Jos potilaan elämän jatkumiselle ei ole enää lääketieteellisiä edellytyksiä, hänelle on sallittava luonnollinen kuolema. Lääkäri pyrkii keskustelemalla potilaan kanssa etsimään yhteisymmärrystä elämän loppuvaiheen hoidoista potilaan tahtoa kunnioittaen. (Ks. Saattohoito)

Jos potilas ei kykene itse ilmaisemaan tahtoaan, otetaan huomioon hänen mahdollinen hoitotahtonsa. Omaisilla on usein myös oma näkemyksensä tilanteesta. Heidän kanssaan on aiheellista keskustella potilaan luvalla ja joka tapauksessa, jos potilas ei kykene ilmaisemaan tahtoaan. Ongelmia voi aiheutua siitä, että omaiset näkevät elämän jatkumisen edellytykset toisin kuin lääkäri tai he ovat keskenään erimielisiä. Lääkäriä saatetaan pyytää tekemään "kaikki mahdollinen", ja niin toimiminen kenties varmistaisi lääkärin omaa selustaa. Tällöin on syytä antaa selvitys potilaan tilasta riittävän perustellusti ja edistää sitä, mikä on lääketieteellisesti perusteltua ja potilaan parhaaksi. Näissä tilanteissa ratkaisut tekee lopulta lääkäri. Omaisille ei voi siirtää vastuuta hoitojen jatkamisesta eikä niiden lopettamisesta.

Tiettyihin hoitotoimenpiteisiin, kuten nukutuksessa tehtäviin isompiin leikkauksiin, liittyy suurentunut kuoleman riski. Lääkärin on kerrottava potilaalle ja mahdollisuuksien mukaan myös omaisille leikkauksen riskeistä. Silloin läheisten kohtaaminen on selkeämpää, jos riski toteutuu. Hoitava lääkäri saattaa tarvita näissä tilanteissa esimiehen ja kollegojen tukea.

Lääkärin tehtävänä on kertoa lähestyvästä kuolemasta. Viestin välittämiseen tarvitaan rauhallinen tila ja riittävästi aikaa, jotta potilas voi häiriintymättä keskustella lääkärinsä kanssa. Sairaudesta ja sen ennusteesta on kerrottava selkeästi ja ymmärrettävällä tavalla. Lääkärin on otettava huomioon potilaan kyky vastaanottaa tietoa, ja potilaalle tulee antaa aikaa sisäistää saamansa tieto. On hyvä järjestää melko pian uusi tapaaminen, jossa potilas voi keskustella sairautensa herättämistä kysymyksistä. Hänelle on syytä kertoa, että hän voi halutessaan kutsua läheisensä mukaan keskusteluun. Lääkärin on hyvä - potilaan luvalla - olla käytettävissä myös omaisten kanssa käytäviin keskusteluihin. Joskus potilas ei halua keskustella kuolemasta lainkaan, ja sitä on kunnioitettava.

Tieto oman kuoleman lähestymisestä koskettaa ihmisen olemassaolon perimmäisiä kysymyksiä. Se käynnistää kuolemaan valmistautumisen henkisen prosessin, joka jatkuu aina viimeiseen hetkeen saakka. Potilaalle kuolema voi olla odotettu ja toivottu - joillekin se on järkytys ja suurin mahdollinen uhka. Potilaan tilanne on siten otettava huomioon ratkaisuja tehtäessä. Hän tarvitsee aikaa ja tukea valmistautuakseen kohtaamaan kuoleman.

Potilaalla on usein toive, että turvallisena koettu lääkäri ymmärtäisi hänen henkistä hätäänsä kuoleman edessä ja olisi hänelle kuunteleva ja myötäelävä lähimmäinen. Tähän kohtaamiseen vaikuttaa se, miten lääkäri itse suhtautuu kuolemaan. Kuoleman läheisyys voi herättää lääkärissä samoja tuntemuksia kuin potilaassa. Lääkäri voi kokea myös voimattomuutta tai syyllisyyttä, että ei ole pystynyt tarpeeksi auttamaan potilasta. Osatakseen olla potilaan rinnalla lääkärin on hyvä käsitellä näitä tuntemuksia jollakin tavalla, esimerkiksi työnohjauksessa. Keskustelu kokeneempien kollegojen kanssa voi auttaa hahmottamaan omaa suhtautumista kuolemaan ja sen läheisyyteen. Lääkärin on hyvä tiedostaa omat arvonsa ja käsityksensä kuoleman merkityksestä. Kokemus lisää valmiuksia kohdata kuolemaa. Vuorovaikutustaitoja voi myös opetella.

KUOLEMAAN VALMISTAUTUMINEN

Potilaan ensireaktio kuoleman läheisyydestä kuullessaan voi olla torjunta tai kapina. Hän voi pelätä yksin jäämistä tai hylätyksi tulemista. Omaisten ja potilaan välille on saattanut jäädä selvittämättömiä asioita. On huolta läheisistä. Pelko voi syntyä myös potilaan kokemuksesta, että hän ei hallitse tilannetta. Kuolema uhkaa omaa olemassaoloa ja tuntematon pelottaa. Elämänkatsomuksen selkiintymättömyys saattaa lisätä eksistentiaalista ahdistusta. Kuoleman läheisyys nostaa pintaan voimakkaita tunteita: ahdistusta, vihaa, katkeruutta ja syyllisyyttä tai haikeutta elämättömästä elämästä. Näiden käsittelyyn tarvitaan toista ihmistä. Potilaan turvallisuudentunnetta lisää tieto siitä, että lähellä on henkilöitä, jotka ovat valmiita keskustelemaan hänen kanssaan. Lääkärin on osoitettava olevansa käytettävissä keskusteluihin niin potilaiden kuin omaistenkin kanssa.

Potilas käy kuoleman lähestyessä läpi elämänsä arvoja. Hän käy läpi ihmissuhteitaan ja tekemisiään sekä tekemättä jättämisiään. Kuolemaan valmistautuminen on prosessi, jossa koko eletty elämä ja sen merkitys saavat lopullisen perspektiivin. Oleellinen osa hyvää hoitoa on tämän prosessin tukeminen niin, että potilas lopulta kypsyy kohtaamaan kuoleman. Kiireetön läsnäolo ja tunteiden vastaanottaminen luovat sille edellytyksiä.

Keskusteluissa on kunnioitettava potilaan vakaumusta. Potilas ottaa usein itse esiin asioita sitä mukaa kuin hän on niitä valmis käsittelemään, mutta lääkäri voi myös olla aloitteellinen. Kaikki eivät halua avata tuntojaan, ja sitä on kunnioitettava. Potilaalle merkityksellisten asioiden löytäminen menneestä elämästä ja nykyhetkestä tukee häntä. Kiitollisuuden tunne tuo mielekkyyttä käsillä olevaan hetkeen, kantaa ja voi antaa toivoa tulevaan. Vaikeista asioista keskustelu yleensä vapauttaa ahdistuksesta. Tunteiden ja keskeneräisten asioiden rehellinen kohtaaminen ja käsitteleminen johtavat niiden selkiintymiseen. Kuolema on helpompi kohdata, kun on voinut selvittää mieltään painaneet kysymykset ja käynyt läpi luopumisen prosessin ja kenties saa lopulta nukkua pois "elämästä kylliksi saaneena".

Kuoleman kohtaaminen on usein vaikeampaa, kun kyseessä on lapsi. Lapselle kuoleman lähestymisestä on kerrottava hyvin harkiten, mutta kuitenkin rehellisesti ja realistisesti lapsen ymmärrystä vastaavalla tavalla. Kertomistavasta, ajankohdasta ja kertojasta sovitaan vanhempien kanssa. Lapsen lisäksi myös vanhemmat tarvitsevat erityistä tukea, jotta he jaksavat olla lapsensa rinnalla ja kantaa omaa suruaan. Lapsille on oltava tarjolla asiantuntevaa moniammatillista tukea myös silloin, kun heidän vanhempansa tai sisaruksensa ovat sairastuneet vakavasti. (Ks. Lapsi ja nuori potilaana)

HOITORATKAISUJEN EETTISET KYSYMYKSET

Keskustelu hoitoratkaisuista potilaan kanssa selkeyttää tilannetta ja hälventää potilaan pelkoja. Potilas varmistuu siitä, että hänen kipujaan lääkitään riittävästi ja että hänen tahtoaan kunnioitetaan esimerkiksi pidättäytymällä hänen tarpeettomiksi katsomistaan hoidoista ja tutkimuksista. Hoidon rajojen pohdinnassa auttaa kultainen sääntö, jonka mukaan toiselle pitäisi tehdä se, minkä haluaisi itselleen tehtävän. Tämä perustuu empatiaan, haluun ymmärtää toisen ihmisen elämässä vaikuttavia olosuhteita ja kykyyn tahtoa lähimmäiselle parasta. Voidaan puhua empaattisesta myötäelämisestä lääkärin perusominaisuutena.

Lääkärillä ja potilaalla on hyvä olla yhteinen käsitys siitä, miten potilaan elämän laatu pyritään pitämään mahdollisimman hyvänä elämän viime vaiheissa. Toisille elämän laatu on tärkeämpi kuin elämän pituus. Potilaan kirjatut tahdonilmaukset selkeyttävät päätösten tekemistä. On tärkeää, että potilas voi kokea osallistuvansa elämänsä loppuvaiheita koskeviin ratkaisuihin. Siksi elämän loppuvaiheen hoidosta on keskusteltava siinä vaiheessa, kun potilas vielä kykenee ilmaisemaan toiveensa.

Lääkäri on hoitopäätöksiä tehdessään erilaisten intressien ristipaineessa. Hän kohtaa potilaan odotukset, omaisten ja terveydenhuoltojärjestelmän vaatimukset sekä taloudelliset intressit. Hoitoratkaisuissa lääkärin on ensisijaisesti toimittava potilaan parhaaksi. Muut intressit ovat toissijaisia. Lääkärin toimintaa saattavat vaikeuttaa hoitohenkilökunnan puute tai puuttuvat hoitomahdollisuudet. Priorisointitilanteissa ratkaisut on perusteltava humaaneista lähtökohdista, joissa otetaan huomioon yksilön psyykkinen ja sosiaalinen tilanne. Potilaan on voitava luottaa siihen, että häntä kohdellaan ja hoidetaan yhdenvertaisesti kuoleman lähestyessä.

Kuolevaa potilasta koskevien hoitopäätösten tekemisessä auttavat seuraavat kysymykset:

Tuottaako hoito, joka teknisin keinoin jatkaa elämää, potilaalle hyötyä?

Onko potilas tajuissaan ja tietoinen ympäristöstään?

Onko potilas kykenevä vuorovaikutukseen?

Onko hän tietoinen omasta olemassaolostaan?

Onko hän kykenevä tuntemaan mielihyvää?

Onko hänellä kykyä johonkin itsenäiseen toimintaan?

Onko potilaalla jokin tärkeä päämäärä, jonka vuoksi hän haluaa elää jonkin verran pidempään?

Jos hoito ei paranna tai säilytä mitään edellä mainituista kyvyistä, ei hoidon jatkamiseen näyttäisi olevan perusteita. Tärkeää on aina turvallisen, toivoa ja luottamusta luovan hoitoilmapiirin ylläpitäminen.

Omaisten tekemissä kanteluissa, jotka liittyvät elämän loppuvaiheen hoitopäätöksiin, ilmenee usein, että he eivät ole kokeneet mielipiteensä tai tahtonsa tulleen kuulluksi. Kanteluita käsiteltäessä on muodostunut käsitys, että useimmat tällaiset kantelut olisivat jääneet tekemättä, jos lääkärillä olisi ollut mahdollisuus tai kyky keskustella hoitovalinnoista perusteellisemmin omaisten kanssa. Näissä tilanteissa korostuu lääkärin vuorovaikutustaitojen merkitys.

Siirtyminen paranemiseen tähtäävästä tai taudin etenemistä jarruttavasta hoidosta palliatiiviseen hoitoon tai saattohoitoon on tärkeä hoitopäätös. Päätös ei aina korreloi kuoleman läheisyyteen. Lähtökohtana on tunnistaa potilaan tila ja valita sen jälkeen hoitovaihtoehdot keskustelussa potilaan kanssa. Tärkein viesti potilaalle on, ettei hoito pääty missään vaiheessa, vaan ainoastaan hoidon tavoite muuttuu.

Potilas saattaa toivoa, että hän saa olla kotona mahdollisimman pitkään tai että hän saa kuolla kotona tai saattohoitoyksikössä. Toiveiden toteuttaminen voi vaatia hoitojärjestelyjen kehittämistä, mutta se saattaa olla kokonaishoidon kannalta järkevää. Ratkaisussa on otettava huomioon eettiset ja vastuita koskevat kysymykset, jotka omaisten osallistuminen kuolevan potilaan hoitoon tuovat mukaan. Omaisille on annettava opastusta ja tukea kuolevan potilaan hoitoon, myös psykososiaalista ja henkistä tukea. Hoitolaitosten valmiuksia saattohoitoon ja palliatiiviseen hoitoon on kehitettävä jatkuvasti.

Palliatiivisen hoidon kehittyminen on parantanut kivun hallintaa merkittävästi. Siitä huolimatta potilaan viimeiset vaiheet eivät aina ole kauniita ja rauhallisia. Asianmukaisista hoitotoimenpiteistä huolimatta fyysiset oireet voivat olla vaikeita. Lääkäri kokee toisinaan riittämättömyyttä koettaessaan lievittää potilaan kärsimyksiä. Joissakin tilanteissa kivun lievitykseen saattaa liittyä riski elinajan lyhenemisestä.

Kuoleman jälkeen omaisten annetaan rauhassa saatella vainaja. Omaisten surutyötä auttaa, jos heillä on mahdollisuus keskustella vainajan sairaudesta ja loppuvaiheista hoitavan lääkärin kanssa. Lääkärin on varattava omaisille mahdollisuus keskusteluun.

Kuolevan ihmisen hyvässä hoidossa lääkäri, muu hoitohenkilökunta, sairaalateologi, mahdollisesti saattohoitoon koulutetut vapaaehtoistyöntekijät ja potilaan läheiset toimivat yhteistyössä. Silloin kuolevan potilaan ulottuvilla on hänen tarvitsemansa apu, myös kuunteleva ihminen.

LISÄTIETOJA
Aalto K (toim). Saattohoito kuolevan tukena. Kirjapaja. Helsinki 2013.
Faulkner A, Maguire P. Vuorovaikutustaidot potilastyössä. Syöpäpotilaan ja hänen omaistensa kohtaaminen. Kustannus Oy Duodecim 1999.
Haho A. Palliatiivisen vaiheen syöpäpotilaiden eksistentiaalinen kärsimys. Suomen Lääkärilehti 2017;33:1704-9.
Hänninen J. Kuinka kuolla? Duodecim 2010;126:283-7.
Hänninen J. Lääkärikin voi uupua - kuolevia hoitava semminkin. Duodecim 2005;2:227.
Jämsén T. Kohtasinko kuolevan? Suomen Lääkärilehti 1998;26:2876.
Kuolemaan liittyvät eettiset kysymykset terveydenhuollossa. ETENE -julkaisuja 4, 2001.http://www.etene.fi/aineistot/julkaisut
Kuolevan oikeuksien julistus. YK 1975. Julkaisussa: Kuolemaan liittyvät eettiset kysymykset terveydenhuollossa (s. 51). ETENE -julkaisuja 4.
Laukkanen M-B. Monikulttuurinen kuolema. Perustietoa eri uskontokuntiin kuuluvien hoitamisesta. Suomen Mielenterveysseura. Vantaa 2001.
Mattila K-P. Kuolemaansa lähestyvälle ja hänen perheelleen on hyvä puhua kuolemasta rohkeasti ja lempeästi. Duodecim 2018;134(8):834-5
Mattila K-P. Ihmisen arvokkuus ja sen kokemisen vahvistaminen. 2013;129(7):778-9
Molander G. Askel lyhenee, maa kutsuu, yli 80-vuotiaiden kuolema eletyn elämän valossa. SMS, Kuntoutuksen edistämisyhdistys. 1999.
Pöyhiä R, Tasmuth T, Reinikainen P (toim). Lääkäri saattajana. Pohdintoja kärsimyksestä, kuolemasta ja eutanasiasta. Duodecim. Helsinki 2014.
Siltala P. Elämän päättyessä. Matka kohti kuolemaa. Kirjapaja. Helsinki 2017.
Surevan kohtaaminen.https://www.surevankohtaaminen.fi/
Ullgren U. Rituaalit ilmaisevat sen, mille ei ole sanoja - monikulttuurinen kuolema. Duodecim 2019;135(3):312-3

# data[].attributes.attachment_link.title
Lähellä kuolemaa | Lääkäriliitto - Lääkärin etiikka -kirja

# data[].attributes.body
Toteutuivatko kurssin tavoitteet?
Oliko sisältö riittävän kattava?
Mitä muuta olisit toivonut?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäri Heikki Laine

Määritelmä

DNR-päätös (lyhenne sanoista Do Not Resuscitate = älkää elvyttäkö; elvyttämättäjättämispäätös) tarkoittaa pidättäytymistä painelu-puhalluselvytyksestä silloin, kun potilas ei enää hyödy siitä. Käytössä on myös lyhenne DNAR = Do Not Attempt Resuscitation = älkää yrittäkö elvytystä.

Elvytyksen periaatteet

Ensimmäiset elvytysohjeet julkaistiin AHA:n (American Heart Association) toimesta 1960-luvulla. Sittemmin suosituksia on päivitetty säännöllisesti kansainvälisten elvytykseen liittyvien kattojärjestöjen toimesta.

Elvytyksen perustarkoitus on pitää yllä ja palauttaa verenkierto silloin, kun sydän on pysähtynyt jonkin ohimenevän ja korjattavan häiriön takia. Tällaisia ohimeneviä häiriöitä ovat esimerkiksi sydäninfarktin laukaisema rytmihäiriö tai veteen hukkuminen. Ohimenevienkin syiden aiheuttamissa sydämenpysähdyksissä on toipumisen kannalta kaksi ongelmaa. Ensimmäinen on se, saadaanko sydän käyntiin ja verenkierto palautettua. Toinen ja tilastollisesti toipumisen kannalta merkittävämpi ongelma on, kestävätkö aivot sydämenpysähdyksestä ja siitä johtuneesta hapenpuutteesta aiheutuneet vauriot.

Kaikista sairaalan ulkopuolella elvytetyistä potilaista selviytyy kutakuinkin omatoimiseksi noin 12 %. Jos sydämenpysähdyksen saaneen sydän lyö sellaisella poikkeavalla rytmillä, joka voidaan sähköisesti kääntää (defibrilloida) normaaliksi, voi potilaista selvitä parhaimmillaan 35 %. Mistään kaiken pelastavasta ihmehoidosta ei siis ole kysymys, vaikka nopeasti aloitettu elvytyshoito voi yksittäisen potilaan hengen pelastaa.

Elvytyksen teho on rajallinen

Elvytys ei ole vaikuttavaa hoitoa silloin, kun sydämenpysähdys on pitkälle edenneen vaikean perussairauden päätetapahtuma. Silloin ei ole kysymys ohimenevästä ja korjattavasta häiriöstä, joka aiheuttaa sydämenpysähdyksen. Tällaisia vaikeita perussairauksia on monia, esimerkiksi pitkälle edennyt syöpäsairaus tai vaikea sydämen vajaatoiminta. Vastaava tilanne saattaa tulla myös tehohoidon aikana, kun kaikista hoidoista huolimatta potilaan sairaus johtaa sydämenpysähdykseen. Tällöin on varsin selvää, ettei painelu-puhalluselvytys voi enää potilasta auttaa, kun huippuunsa viety tehohoitokaan ei ole sitä tehnyt.

Nykyään pystytään hoitamaan yhä sairaampia potilaita. Tämä on johtanut siihen, että keskuudessamme on yhä enemmän ihmisiä, joilla on hyvinkin vaikea perussairaus, mutta jotka pystyvät asumaan kotonaan omatoimisesti taikka erilaisten tukipalveluiden turvin. Perussairaus voi kuitenkin olla sen verran vaikea, että mahdollinen sydämenpysähdyksen syy on tuo perussairaus eikä erillinen ohimenevä häiriö. Sydämen toimintaa ei elvytystoimilla ole mahdollista palauttaa riittävälle tasolle. Lisäksi verenkierron palautumiseen liittyvät viiveet ovat yleensä pitkiä, jolloin aivojen vaurioituminen on yleensä väistämätöntä. Potilaat eivät myöskään yleensä toivu elvytystä seuraavasta tehohoidosta. Kun taustalla on hyvin vaikea perussairaus, elvyttämättä jättäminen ei ole vaikuttavan hoidon eväämistä vaan luonnollisen kuoleman sallimista ilman kuoleman pitkittämistä potilasta rasittavilla ja hyvinkin kajoavilla hoitotoimenpiteillä.

DNR-päätöksen tekeminen

DNR-päätöksen voi tehdä potilas itse ja kirjata sen hoitotahtoonsa. Päätöksen voi tehdä myös hoitava lääkäri lääketieteellisin perustein. Lääketieteellinen päätös perustuu potilaan tilanteen yksilölliseen arviointiin eikä esimerkiksi potilaan kuulumiseen johonkin potilasryhmään. Potilasta tai vaihtoehtoisesti potilaan omaisia on informoitava tästä, ja heitä pitää myös kuulla. Potilaan tai omaisten kanta tulee kirjata sairauskertomukseen. DNR-päätöksen perusteet ovat kuitenkin lääketieteellisiä. Lasten kohdalla DNR-päätöksen teko on erilainen, eikä sitä tässä käsitelläkään.

DNR-käsite herättää helposti vahvoja tunteita. Siitä syystä usein varsinaisen DNR-päätöksen sijaan suositaan hoitosuunnitelmaa, jossa otetaan kantaa siihen, mistä hoidosta potilas hyötyy, ja elvyttäminen sydämen pysähdyksen sattuessa on vain yksi hoito, jonka hyötyyn otetaan kantaa.

DNR-päätös ei tarkoita hoidon lopettamista ja on hoidon rajauksista lievin

Käytännössä suurin osa DNR-päätöksistä tehdään potilaan sairauden loppuvaiheessa tai saattohoitovaiheessa, jolloin yleensä rajataan muutakin tehottomaksi arvioitua hoitoa. Tästä syystä DNR-päätös virheellisesti rinnastetaan kaiken hoidon rajoittamiseen. DNR-päätös rajaa kuitenkin vain elvyttämisen pois potilaan hoidosta. Potilaalle, jolle on perusteet tehdä DNR-päätös ilman muiden hoitojen rajaamista, voidaan päätöksestä huolimatta antaa tehohoitotasoista hoitoa ja potilas voidaan esimerkiksi leikata. Hoivasta ja kivunhoidosta huolehtiminen kuuluu jokaisen potilaan perusoikeuksiin hoidon rajauksista riippumatta. Todellisuudessa elvytyksestä pidättäytymällä rajataan potilaan hoitoa vähiten. Tätä ei aina ymmärretä.

DNR-päätös on siis mahdollista tehdä ennen sairauden loppuvaihetta tai saattohoitovaihetta, jolloin päätöksen teon yhteydessä on syytä ottaa kantaa siihen, minkä tasoisista aktiivisista hoidoista potilas vielä hyötyy. Potilas saa tarvittaessa hyvää hoitoa, mutta vaikuttamaton elvytyshoito vain rajataan pois.

DNR-päätös vähentää turhaa kärsimystä

Elvyttämättä jättäminen liittyy kuolemaan ja kuolemanvaaraan, ja siksi se herättää voimakkaita tunteita. Jossain vaiheessa me kaikki ylitämme sen rajan, jossa aktiivisilla nykylääketieteen hoidoilla ei enää saavuteta paranemista. Ymmärtämällä tämän sekä elvytyshoidon taustan voi suhtautuminen DNR-päätöksiin muuttua vähemmän tunteita herättävään suuntaan ja DNR-päätösten määrä lisääntyy. DNR-päätös vähentää vaikeaa perussairautta sairastavan potilaan elämän päättymiseen liittyvää turhaa kärsimystä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäri Heikki Laine DNR-päätös (lyhenne sanoista Do Not Resuscitate = älkää elvyttäkö; elvyttämättäjättämispäätös) tarkoittaa pidättäytymistä painelu-puhalluselvytyksestä silloin, kun potilas ei enää hyödy siitä. Käytössä on myös lyhenne DNAR = Do Not Attempt Resuscitation = älkää yrittäkö elvytystä. Ensimmäiset elvytysohjeet julkaistiin AHA:n (American Heart Association) toimesta 1960-luvulla.