# data[].attributes.body
Little Big Genius

# data[].attributes.body
Little Big Genius

# data[].attributes.attachment_link.title
La Terra i les seves capes - Little Big Genius

# data[].attributes.body
Ccma.cat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquesta setmana s'estrena " Jurassic World, el regne caigut". Dirigida per Juan Antonio Bayona, la nova entrega de la saga "Jurassic World" arriba amb grans dosis d'emoció i d'aventura, aprofundint en l'univers dels dinosaures creat per Steven Spielberg. Però els dinosaures no són tan sols protagonistes de la ciència-ficció, sinó que d'alguna manera encara estan entre nosaltres. Aquest és un recorregut per alguns dels indrets a Catalunya on la presència d'aquests animals és més visible. No hi són tots, però són tots el que hi són. Així ho hem explicat a TV3 al llarg dels anys.
1. Talarn, al Pallars Jussà
A mitjans del 1916. Les obres de construcció d'una presa a Talarn (Pallars Jussà, Lleida) van deixar al descobert un fòssil que esdevindria la primera resta de dinosaure trobada a Catalunya.

La troballa, després de passar per la Universitat de Barcelona i el Museu de Geologia, no va ser estudiada fins al 2010, quan paleontòlegs de l'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont (ICP) i de la Universitat de Saragossa van concloure que era el fèmur dret d'un titanosaure d'uns 70 milions d'anys d'antiguitat. En temps geològics, això situava aquest animal poc temps abans que els dinosaures terrestres desapareguessin de tot el planeta.
2. Jaciment de Fumanyà, al Berguedà
Al Berguedà, investigadors de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i de l'Institut de Paleontologia Miquel Crusafont, van descobrir el fòssil de la pell d'un dels últims dinosaures que van viure a la Terra. El descobriment pertany al període de gran èxit pels dinosaures anomenat cretaci superior, és únic al món i confirma que a Catalunya hi va haver dinousares fins al moment de la seva extinció a tot el planeta.
3. Jaciments d'Isona i Conca Dellà
Excavacions portades a terme en diversos jaciments paleontològics de la Conca Dellà, al municipi d'Isona, van posar al descobert desenes de restes d'ossos de dinosaures, que fan que la zona sigui un dels enclavaments més rics de Catalunya en restes d'aquest tipus d'animals prehistòrics.

El programa " Sota terra" va buscar nius de dinosaures, ous, petjades i ossos fossilitzats en aquest jaciment de referència a Europa.
4. Jaciment Basturs Poble i Costa de les Solanes
També situat en aquesta localitat del municipi d'Isona i Conca Dellà, aquest altre jaciment és una acumulació densa de restes òssies de dinosaure. En les excavacions que s'han fet fins ara, s'han trobat fòssils d'animals que van viure fa més de 67 milions d'anys. S'han recuperat més de 1.000 restes òssies, que pertanyen, majoritàriament, a dinosaures herbívors coneguts com "hadrosaures", mentre que una petita part correspon a cocodrils i a dinosaures teròpodes.

El jaciment de Basturs Poble va ser localitzat pel geòleg Marc Boada i Ferrer,tal i com es va explicar a l'" Info-K".
5. Jaciment d'ous de dinosaure a Coll de Nargó
És un dels jaciments més importants d'Europa i fa 65 milions d'anys, aquesta vall va ser la preferida pels dinosaures per pondre els ous.
Es tracta d'un indret màgic per als amants dels dinosaures i del nostre passat més remot, ja que ens permet passejar entre petjades, fòssils i ous que s'han conservat en molt bon estat durant milions d'anys.

La Montse Jené, ens recomanava una visita a aquest paratge, a " Els matins".

# data[].attributes.attachment_link.title
Cinc pistes dels dinosaures a Catalunya que potser no coneixes

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquesta setmana s'estrena " Jurassic World, el regne caigut". Dirigida per Juan Antonio Bayona, la nova entrega de la saga "Jurassic World" arriba amb grans dosis d'emoció i d'aventura, aprofundint en l'univers dels dinosaures creat per Steven Spielberg. Però els dinosaures no són tan sols protagonistes de la ciència-ficció, sinó que d'alguna manera encara estan entre nosaltres.

# data[].attributes.body
Sobrecuriosidades.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Se conoce como Pangea al supercontinente del que se escindieron los continentes actuales hace aproximadamente 200 millones de años. Este supercontinente se formó entre fines del Palezoico y principios del Mesozoico hace unos 300 millones de años cuando todos los continentes existentes hasta entonces se juntaron en uno solo.

# data[].attributes.headline
La muntanya de l’arc de Sant Martí a Xina

# data[].attributes.subject
La muntanya de l’arc de Sant Martí a Xina

# data[].attributes.body
Youtube.com

# data[].attributes.attachment_link.title
El Parque Geológico Nacional Zhangye Danxia | China

# data[].attributes.headline
Dos oceans que es junten, però no es barregen?

# data[].attributes.subject
Dos oceans que es junten, però no es barregen?

# data[].attributes.body
Youtube.com

# data[].attributes.attachment_link.title
Sabías que en el Golfo de Alaska: Donde dos océanos se juntan, pero no se mezclan ?  :O

# data[].attributes.body
Hipertextual.com

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Paseando por Internet puede que te hayas topado alguna vez con una imagen como la de más arriba. Es una imagen de lo más impresionante: dos mares, del Pacífico Norte y el Mar de Bering, dos masas de agua de proporciones colosales luchando la una contra la otra, sin mezclarse. También ocurriría algo parecido entre el Mar Báltico y el Mar del Norte, en el viejo continente. Sus diferencias son tantas que crean una barrera entre sí, visible a simple vista. Es lógico, ¿verdad? No es difícil imaginar que dos mares de procedencia tan distinta no puedan fundir sus aguas y permanezcan en contacto, pero diferenciados constantemente durante meses y meses, ¿no? Pues no. En realidad, el fruto de esta diferencia de masas no está en los dos mares. Y aunque es cierto que el agua no se mezcla tan fácilmente, al final, el tiempo lo arregla todo. Hoy destapamos el falso mito del Golfo de Alaska.

Los Eddies del Golfo de Alaska

El mito dice así: el Golfo de Alaska es un lugar donde la presencia de las aguas procedentes de dos mares, el Pacífico del Norte y el Mar del Bering, provoca un fenómeno inusual. Sus aguas son tan distintas que chocan en su naturaleza, sin llegar a mezclarse. Por eso, las dos aguas de estos mares, en algunos puntos, llegan a verse enfrentadas, como si fuesen dos aguas con colores distintos. Teniendo en cuenta este (bonito) mito, ahora vamos a explicar lo que ocurre en realidad. Lo que se puede ver en vídeos como el de más abajo es la imagen de un barco navegando por encima de un eddy. Los eddies son remolinos generados por las corrientes y la convección oceánica. Son motores naturales que distribuyen las aguas y los sedimentos. Los eddies producen zonas más ricas y afloramientos naturales de nutrientes en ciertas zonas debido a la dinámica oceánica. Estos eddies, o remolinos, tienen cientos de kilómetros de diámetro. Son visibles, incluso, desde el satélite.

En concreto, los remolinos junto a la costa de Alaska a menudo llevan consigo enormes cantidades de sedimentos glaciales, arrastrados por ríos como el Copper, el cual arrastra una cantidad de arcillas, que "colorean" y enturbian el agua. Los eddies son fenómenos naturales muy conocidos y estudiados. Tanto, que fue precisamente Kenneth W. Bruland, un investigador de la Universidad de California el que desmintió el mito del Golfo de Alaska mientras estudiaba sus propiedades. Estos elementos, conocidos así por la dinámica de fluidos, no solo ocurren en el agua, sino que también son observables en nuestros cielos con impresionantes resultados.

El agua "que no se mezcla"

Pero, entonces, ¿el agua de estos eddies se mezcla con la del océano? Por supuesto que sí. Lo que pasa es que no lo hace de forma inmediata. La diferencia de densidad, debida a la temperatura o la salinidad, por ejemplo, hace que dos aguas se comporten como dos líquidos distintos. Con el tiempo ambas aguas se homogeneizarán y se mezclarán de manera natural. Pero mientras tanto se generan fenómenos conocidos como termoclina o haloclina, que son "barreras" naturales en las que dos aguas con diferentes propiedades están en contacto sin mezclarse.

Estas barreras pueden, incluso, verse a simple vista en la playa, bajo el agua o, incluso, al deshacerse un cubito de hielo en agua templada. Pero en el caso de los eddies, a nivel oceánico, estos pueden ocupar cientos de kilómetros, como explicábamos, y durar días o meses. A veces, estos eddies tienen su origen en un obstáculo natural costero, y son persistentes. En otras ocasiones son las condiciones cambiantes del clima las que provocan la aparición de estos eddies. En el caso del Golfo de Alaska, además de la diferencia de densidad, las aguas resultan espectaculares por los sedimentos.

Este "choque" de aguas es observable en muchos otros puntos del globoPorque esta diferencia de aguas es observable en muchos otros puntos. Sencillamente, en el Golfo de Alaska, las aguas están "coloreadas" por las arcillas glaciales de las que hablábamos. Así, ha resultado especialmente vistoso ante los usuarios de Internet donde las imágenes se hicieron eco años atrás. De hecho, todavía hoy día se sigue leyendo por ahí este falso mito del Golfo de Alaska. Pero no es cierto. Al menos no todo lo que dice y no de la manera que lo dice. Eso sí, esto no quita ni un solo ápice de belleza al fenómeno, cuya explicación es tan sorprendente como el mismo mito. Eso sí, un poco menos romántica.

También en Hipertextual:

# data[].attributes.attachment_link.title
El Golfo de Alaska y el falso mito de los dos mares

# data[].attributes.attachment_link.description
No, los colores que se pueden ver por Internet al buscar el Golfo de Alaska no se deben al choque "entre dos mares". Alguna explicación ha de haber, ¿no?

# data[].attributes.body
324.cat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Alberto Alcántara

El volcà Anak Krakatoa va tenir una dramàtica erupció a finals de desembre. Aquell episodi va provocar un tsunami que va arribar a la costa d'Indonèsia amb resultats catastròfics, amb més de 400 morts. Gairebé un mes després, unes imatges aèries mostren l'estat actual del volcà.

Segons l'Agència Vulcanològica d'Indonèsia, el volcà ha passat d'una alçada de 338 metres a només 110 metres i ha perdut entre 150 i 180 milions de metres cúbics de material. Va ser l'esllavissada d'una secció del cràter la que es va enfonsar dins del mar i va provocar l'onada gegant.
Notícia relacionada: El volcà Anak Krakatoa va perdre dos terços d'altura i volum abans del tsunami
Les imatges mostren com ha canviat la morfologia de la zona. La combinació de formes, textures i colors són un espectacle encisador de la natura, malgrat que no podem oblidar el rerefons tràgic de la història.

# data[].attributes.attachment_link.title
Formes, colors i textures del volcà Anak Krakatoa

# data[].attributes.attachment_link.description
Alberto Alcántara El volcà Anak Krakatoa va tenir una dramàtica erupció a finals de desembre. Aquell episodi va provocar un tsunami que va arribar a la costa d'Indonèsia amb resultats catastròfics, amb més de 400 morts. Gairebé un mes després, unes imatges aèries mostren l'estat actual del volcà.

# data[].attributes.body
Youtube

# data[].attributes.attachment_link.title
6 argumentos para creer que la Tierra es plana (según los terraplanistas)

# data[].attributes.body
Notícia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Imagen promocional del crucero de Flat Earth.

La Conferencia Internacional de Flat Earth (FEIC, en sus siglas en inglés) ha anunciado que fletará un crucero el año que viene con el absurdo fin de llegar hasta los confines de la Tierra. Según una parte de los seguidores de esta corriente, que defiende que la Tierra no es redonda, el planeta acaba en un muro de hielo que nos separa del espacio exterior, al que pretenden llegar en el crucero. Será "la aventura más grande, más audaz y mejor hasta la fecha", según la publicitan en la web de la organización .

La organización anunció el proyecto en su conferencia anual y así lo lo ha confirmado el periódico The Guardian. El excapitán de barco Henk Keijer cuenta en este periódico que el crucero lo tiene crudo para navegar porque todas las cartas náuticas y los sistemas de navegación están diseñados bajo la premisa de que la Tierra es redonda. Si la tripulación opina que el planeta no es esférico, la navegación podría convertirse en una tarea "muy complicada".

"Los barcos navegan basándose en el principio de que la Tierra es redonda. Las cartas náuticas se diseñan con eso en mente: que la Tierra es redonda", recuerda el excapitán, que añade que los barcos usan "un moderno sistema de navegación que se llama ECDIS que proporciona una gran mejora en la seguridad de la navegación". La propia existencia del GPS es otra prueba de que la Tierra es esférica, indica Keijer, ya que el sistema se basa en 24 satélites que orbitan la Tierra. "Si hubiera sido plana, tres satélites habrían sido suficiente para proporcionar los datos", defiende.

Existen varias teorías dentro de los que creen que la Tierra es plana, aunque la principal afirma que, después de "una extensa experimentación, análisis e investigación" la Tierra es un disco gigante con el polo norte en el centro y rodeado de "una barrera de pared de hielo: la Antártida", según la sociedad terraplanista.

"Hasta donde sabemos, nadie ha logrado ir mucho más allá del muro de hielo y ha regresado para contarlo. Lo que sabemos es que rodea la Tierra, sirve para contener a los océanos y ayuda a protegernos de lo que pueda haber más allá", asegura la Flatpedia, la Wikipedia de los terraplanistas.

Los organizadores del crucero advierten por tanto de que no garantizan llegar al muro, pero aseguran que los viajeros encontrarán "evidencias" suficientes para dar el viaje por bueno. Además de navegar al borde del precipicio, los terraplanistas podrán disfrutar de restaurantes y piscinas de olas para poder hacer surf. No se ha informado del coste de fletar el crucero o de los precios de los camarotes. Preguntada al respecto por The Guardian, la FEIC no ha respondido.

Para empezar, la organización tendría que dar con una tripulación que no crea que la tierra es redonda, una misión harto complicada, según Keijer. "He navegado dos millones de millas, más o menos y no me he encontrado con un capitán de barco que creyera que la Tierra es plana", dice, con 23 años de experiencia en los timones a su espalda.

En los foros terraplanistas han colgado fotos que "demuestran la existencia de dicho muro". En realidad son grandes láminas de hielo ártico que, al desprenderse de forma cada vez más frecuente debido al calentamiento global, dejan grandes cortes verticales que se asemejan a murallas.

La Flat Earth Society asegura que "las agencias espaciales del mundo" han conspirado para falsificar "el viaje espacial y la exploración". "Probablemente empezó durante la Guerra Fría. La URSS y Estados Unidos estaban obsesionados con ser los mejores en cuanto a llegar al espacio se refiere, hasta el punto de que cada uno fingía sus logros en un intento por seguir el ritmo de los supuestos logros del rival", aseguran.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los terraplanistas fletan un crucero para ir al borde de la Tierra

# data[].attributes.attachment_link.description
La Conferencia Internacional de Flat Earth (FEIC, en sus siglas en inglés) ha anunciado que fletará un crucero el año que viene con el absurdo fin de llegar hasta los confines de la Tierra.

# data[].attributes.body
Super 3

# data[].attributes.attachment_link.title
La història de les coses: l'electricitat

# data[].attributes.body
InfoK

# data[].attributes.headline
Lluitar contra la desforestació des de casa

# data[].attributes.subject
Lluitar contra la desforestació des de casa

# data[].attributes.body
youtube.com

# data[].attributes.attachment_link.title
TV3 - Generació Digital - Lluitar contra la desforestació des de casa

# data[].attributes.body
TV3 a la carta

# data[].attributes.attachment_link.description
Les Nacions Unides han creat un nou mecanisme perquè el desenvolupament dels països pobres no hagi de passar necessàriament per liquidar els boscos on viuen aquestes comunitats. S'anomena REDD (Reducció d'Emissions per Desforestació i Degradació).

# data[].attributes.body
Recollida de brossa a Euskadi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Publicado 16/07/2018 14:20:18 CET

BILBAO, 16 Jul. (EUROPA PRESS) -

Los 53 voluntarios que participaron el pasado sábado en la jornada de voluntariado ambiental organizada por el Ayuntamiento de Bermeo y la Fundación Lurgaia, con la ayuda del Gobierno vasco, para limpiar la cala de Gaztelugatxe, recogieron unos 700 kilos de residuos.

La concejala de Medio Ambiente, Irune Ormaetxea, ha recordado que los objetivos de este iniciativa eran, por un lado, "limpiar de residuos un lugar protegido como es Gaztelugatxe y conservar el valor paisajístico y medioambiental de un lugar tan emblemático de Bermeo y la costa vasca", y, por otro lado, "concienciar a la sociedad del grave problema medioambiental que crean los residuos y, especialmente, los plásticos".

El grupo se acercó al lugar aprovechando la marea baja y realizaron labores de limpieza en toda la bahía, entre Akatz y San Juan. Ormaetxea ha explicado que gran parte de los residuos son los que el mar ha acercado a la zona, como cajas de pescado, trozos de red, cuerdas, y boyas, pero "también se han recogido otro tipo de residuos, sobre todo botellas de agua de plástico. "De esta manera, hemos hablado sobre los daños que crea el plástico en el mar", ha explicado.

Teniendo en cuenta la complejidad del lugar, Ormaetxea ha destacado "el valioso trabajo de las personas voluntarias" y ha agradecido la "increíble" labor que han realizado. Asimismo, también ha agradecido al grupo de Protección civil su ayuda para garantizar la seguridad de las personas voluntarias, así como para transportar a tierra los residuos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Medio centenar de voluntarios recogen 700 kilos de residuos en una jornada para limpiar San Juan de Gaztelugatxe

# data[].attributes.attachment_link.description
Publicado 16/07/2018 14:20:18 CET BILBAO, 16 Jul. (EUROPA PRESS) - Los 53 voluntarios que participaron el pasado sábado en la jornada de voluntariado ambiental organizada por el Ayuntamiento de Bermeo y la Fundación Lurgaia, con la ayuda del Gobierno vasco, para limpiar la cala de Gaztelugatxe, recogieron unos 700 kilos de residuos.

# data[].attributes.body
vimeo

# data[].attributes.attachment_link.title
MIDWAY JOURNEY - Introducción (subtítulos españoles) - una película de Chris Jordan

# data[].attributes.attachment_link.description
Caminando en la Isla Midway donde cada año 200.000 aves mueren de plastico.

# data[].attributes.body
slideshare.net

# data[].attributes.attachment_link.description
IMPACTO AMBIENTAL SEMANA 4 Impacto Ambiental Definición 5.0. Impacto ambiental 5.1. Causas y efectos 5.1. Causas del impacto ambiental 5.1.1. Crecimiento po...

# data[].attributes.body
Aula365

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sí, por ejemplo, en los ríos porque algunos industrias arrojas sus desechos directamente al agua.

# data[].attributes.attachment_link.title
Impacto Ambiental del Hombre | Videos Educativos Aula365

# data[].attributes.body
slideshare.net

# data[].attributes.attachment_link.description
Coneixement del Medi Natural: els agents geològics.

# data[].attributes.body
profesdeciències.net

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Després de dècades d'investigacions, tenim ara una idea una mica clara de com és el planeta Terra per dins, de l'enorme energia que té acumulada i de les manifestacions més habituals: volcans,terratrèmols i el moviment dels continents.

També vam vore com aquest últim fenomen, encara que provat per Alfred Wegener no estava molt bé explicat i, per tant, no estava acceptat per la comunitat científica.

La raó és evident, l'explicació era errònia perquè faltaven dades. Wegener no tenia totes les pistes que calien per resoldre el problema.

En aquest tema nosaltres ho aconseguirem, només caldrà fixar-nos en dos fenòmens independents (terratrèmols i els volcans) que estan lligats al moviment dels continents.

Quan Wegener va enunciar la seua teoria, no es coneixia res dels fons dels oceans. Molts pensaven que eren simples esplanades o que eren rèpliques de la superfície de la Terra.

Entre el 1945 i el 1960 l'abundant informació recopilada sobre els fons oceànics va generar molts dubtes sobre la certesa de les teories fixistes i va fer que es comencés a acceptar la mobilitat dels continents.

A més a més, una visió més global del planeta, lligant fenòmens aparentment independents, va fer als científics replantejar-se les seues idees preconcebudes. Els arguments de Wegener van començar a ressorgir i agafar protagonisme. Les proves de Wegener eren poderoses.

Peró no ho va fer en forma de Deriva Continental, sinó que en forma de la Tectònica de Plaques.

2.2 El descobriment de les plaques tectòniques

Encara que va ser fruit d'una llarga i complexa recollida de dades, mesures, argumentacions complexes, etc. podem entendre molt fàcilment com es va arribar al concepte de plaques tectòniques estudiant els volcans i els terratrèmols.

En primer lloc analitzem aquesta imatge de la distribució mundial dels volcans.

Com podem observar, no estan uniformement distribuïts per tot el món. A més a més, pareixen seguir unes línies imaginàries.

Ara observem la distribució mundial dels terratrèmols

La conclusió que podem extraure és pràcticament la mateixa, els terratrèmols no estan uniformement distribuïts per tot el món. A més a més, pareixen seguir les mateixes línies imaginàries.

És més, si ajuntem les dues imatges en una obtenim el següent patró:

La conseqüència és doble, en primer lloc sembla que on hi ha volcans es possible trobar terratrèmols, a més a més, la Terra pareix estar dividida en grans plaques.

Per acabar de entendreu, observeu la següent imatge. Es tracta d'una fotografia de la Terra on hem llevat l'aigua dels mars i els oceans:

Bé, podem veure com la mateixa Terra presenta una mena de "línies físiques" que coincideixen en els volcans i els terratrèmols.

Ara superposem les imatges de volcans, terratrèmols i la Terra sense aigua:

Ara podeu entendre com els científics van postular que:

La Terra està dividida en fragments anomenats plaques tectòniques.
Aquestos fragments no són el que coneixem com a escorça oceànica o continental (oceans o continents) sinó que els científics van crear una distribució de capes dinàmica de la Terra.
En el següents enllaços podem veure unes animacions de la dinàmica de la Terra:

2.3 Les plaques tectòniques es mouen

Per entendre bé la tectònica de plaques cal conèixer bé els principals actors, que són la litosfera i l'astenosfera. No són pas els únics, però sí els més importants.

La litosfera és la capa superior i rígida de la Terra. Ocupa l'escorça i la part superior sòlida del mantell. Està trencada en fragments que anomenem plaques litosfèriques, plaques tectòniques o, senzillament, plaques. El perímetre d'una placa és el seu marge i és també el seu límit amb les plaques veïnes.

L'astenosfera és la capa que es troba just sota la litosfera i, per tant, forma part del mantell superior. No és completament sòlida sinó plàstica i al seu interior tenen lloc els moviments de convecció.

Ara necessites conèixer els moviments de convecció.

El moviments convectius

Observa la figura: l'aigua que s'escalfa al fons té tendència a pujar perquè en escalfar-se es torna menys densa. Però mentre va pujant es va refredant, de manera que quan és dalt està més freda que l'aigua del voltant i té tendència a baixar. Els moviments circulars que s'originen s'anomenen convectius.

I què passa en la Terra?

La part de sota de l'astenosfera està més calenta que la part superior, la que està en contacte amb la litosfera. Es pensa que, com a conseqüència d'aquest fet i per trobar-se en un estat plàstic amb capacitat de fluir, els materials de l'astenosfera es mouen de manera circular, tal i com ho fa l'aigua quan la escalfem a un pot.

Els materials de l'astenosfera que es mouen com a conseqüència de la convecció arrosseguen les plaques que estan a sobre.

Hi ha zones on contribueixen a separar les plaques... i zones on contribueixen al seu xoc.

Tots aquests moviments, les seves causes i les seves conseqüències els estudia la tectònica de plaques, i són els responsables de l'activitat sísmica i volcànica de la nostra Terra.

Com les plaques es mouen, tot el que hi ha damunt també. D'aquesta forma es com els continents es poden moure, encara que siguen immenses masses de roca.

Es com quan intentem moure un gran armari, al ser molt pesat costa molt, però si fiquem una catifa baix d'ell ens costa molt menys. ¿Estem movent l'armari? No, movem la catifa però el resultat és el mateix.

Com hem vist, és a les vores on es presenta la major activitat tectònica (sismes, activitat volcànica, formació de muntanyes), ja que és on es produeix la interacció entre plaques. Hi ha tres classes de límit:

Divergents o constructius: són límits en els quals les plaques se separen unes d'altres i, per tant, emergeix magma des de regions més profundes (per exemple, la dorsal mesoatlàntica formada per la separació de les plaques d'Euràsia i Amèrica del Nord i les d'Àfrica i Sud-amèrica).

Convergents o destructius: són límits en els quals una placa xoca contra una altra, formant una zona de subducció (la placa oceànica s'enfonsa sota de la placa continental) o un cinturó orogènic (si les plaques xoquen i es comprimeixen). Són també coneguts com "vores actius".

Transformants: són límits on les vores de les plaques llisquen una respecte a l'altra al llarg d'una falla de transformació.

Analitzem un per un i vegem els efectes:

2.4.1 Límits divergents o constructius

Dos objectes que divergeixen s'estan allunyant l'un de l'altre. Així, als límits divergents les plaques se separen. Però, és clar, no queda un forat al mig on veure l'interior de la Terra: el que passa és que allà on se separen puja material de l'astenosfera que, en refredar-se, forma noves roques que s'afegeixen als marges de les plaques.

Iŀlustració 6: Modificat de http://pubs.usgs.gov/publications/graphics/Fig16.gif

Iŀlustració 5: Modificat de http://www.calstatela.edu/faculty/acolvil/plates/ocean_crust_structure.jpg

Acabem de dir que puja material de l'astenosfera. El que passa és que als límits divergents tenim un moviment de convecció ascendent que es continua en moviments amb sentits oposats que contribueixen a separar les plaques. La velocitat d'aquest moviment no és molt gran, d'uns quants centímetres l'any.

Aquests límits se solen trobar sota els oceans, perquè en separar-se les plaques es formen zones baixes que s'omplen d'aigua. El més conegut és el que passa pel mig de l'oceà Atlàntic, que cada any és uns 2,5 cm més ample.

Quines són les conseqüències?

Però no solament s'eixamplen els oceans: Islàndia està just al mig d'un límit divergent i l'illa s'està dividint per la meitat, justament a la zona on hi ha més activitat volcànica.

És a dir, Islandia és una illa volcànica que es va fent cada any més gran.

2.4.2 Límits convergents o destructius

Convergir ve a dir "anar allà mateix". A un límit convergent dues plaques s'ajunten, xoquen. Les conseqüències d'aquest xoc són fàcils de deduir: les plaques poden "arrugar-se" i fins i tot "ficar-se" una sota l'altra. Que passi una cosa o una altra depèn del tipus de plaques que xoquen, però en ambdós casos es produeixen terratrèmols que poden ser molt intensos.

Xoc entre placa oceànica i placa continental

La placa oceànica és més densa que la continental i, per tant, tendirà a enfonsar-se cap a l'astenosfera. La zona on la placa oceànica "es fica" sota la placa continental es diu zona de subducció i aquí té lloc una intensa activitat:

Com a conseqüència del moviment d'avanç d'una placa sobre l'altra, es produeix un gran fregament que escalfa les roques fins que s'arriben a fondre. Les roques foses ascendiran i formaran volcans en superfície; la resta continuaran el seu camí avall fins retornar a l'astenosfera.

El moviment d'avanç no és suau i continu sinó que es produeix a batzegades de moviments sobtats que originen els terratrèmols, també freqüents a aquestes zones. Aquests terratrèmols poden anar acompanyats per un ascens de la zona de fins a uns quants metres.

Conseqüències? A més dels volcans i dels terratrèmols, s'hi formen serralades (plenes de volcans) a la placa continental i fosses oceàniques al límit entre les dues plaques. I una altra cosa: com que la placa oceànica va desapareixent sota la continental, l'oceà es va reduint...

Xoc entre plaques oceàniques

Aquest cas és molt semblant a l'anterior, només que, en comptes de formar-se una serralada, s'hi formen arcs d'illes volcàniques (si ho pensem bé tampoc no és gaire diferent, ja que una illa no és res més que el pic d'una muntanya submarina que sobresurt sobre el nivell del mar).

Xoc entre plaques continentals

Quan una placa oceànica xoca amb una placa continental, ja hem vist que va desapareixent a poc a poc cap a l'astenosfera a la zona de subducció i que, com a conseqüència, l'oceà es va reduint.

Què passarà quan la part oceànica de la placa s'hagi esgotat? Llavors entraran en contacte dos plaques continentals, i com que les dues són menys denses que l'astenosfera no tendiran a posar-se una sota l'altra. El que fan és "arrugar-se" cap amunt formant serralades que poden ser molt altes, com l'Himàlaia.

2.4.3 Límits transformants

Tenen lloc a zones on dues plaques ni s'ajunten ni se separen sinó que es mouen lateralment, lliscant entre elles. Aquests límits no estan associats a l'aparició de volcans, però sí a terratrèmols.

L'ex emple més conegut és el de la falla de San Andres, a Califòrnia, responsable dels terratrèmols que es produeixen a la ciutat de San Francisco. Aquesta falla té uns 1.300 km de longitud i es mou uns 5 cm per any de mitjana.

2.5 El relleu terrestre com a resultat de l'acció de les plaques tectòniques

Anem a resumir com explica la tectònica de plaques alguns fenòmens com els moviment dels continents, la creació de serralades, etc.

Si mirem el dibuix superior podem veure que:

Les serralades se formen el les regions on s'han unit dues plaques.

Els volcans es formen on es separen les plaques, perquè es més fàcil que surta el magma, o on es ajunten, perquè de la fricció es fonen les roques molt a prop de la superficie terrestre.

Els terratrèmols en formen en els tres tipus de límits de les plaques, encara que són molt mes violents en les convergents.

Una dorsal oceànica fa créixer un oceà.

Una fossa oceànica es forma en un límit destructiu i fa més petit un oceà.

2.6 Processos geològics externs

A diferència de l'energia interna que és del responsable de la formació de les roques ignees o metamórfiques, les roques sedimentàries es formen en l'acció dels Agent geològics externs, els quals anem a veure a continuació.

Aquestos agents són la meteorització, l'erosió, el transport, la sedimentació i la diagènesi, en general són processos molt lents, tot i que de vegades prenen proporcions catastròfiques i els seus efectes són ràpidament visible.

Els motors responsables d'aquests canvis constants, de vegades molt lents, però d'altres vegades perceptibles a l'escala humana del temps, són:

El Sol, del qual hi arriba energia en forma de llum i calor. Aquesta energia és la responsable de l'evaporació de l'aigua i, per tant, també està darrera la formació de núvols, les precipitacions, els torrents i els rius. A més, també provoca el vent, degut a l'escalfament diferencial de les masses d'aire.

La gravetat terrestre, que fa que l'aigua caigui en forma de precipitacions, que els rius i glaceres flueixin cap als punts més baixos (oceans) o que els fragments de roca caiguin de les muntanyes i siguin arrossegats fins a les zones de sedimentació.

Iŀlustració 12: Esquema dels Processos Geològics Externs

La meteorització

Consisteix en la disgregació i/o alteració dels materials de la superfície com a conseqüència de l'acció estàtica de l'atmosfera. Es produeix pel simple contacte de les roques superficials amb l'atmosfera.

La meteorització és física o mecànica quan provoca la fragmentació de les roques sense que en canviï la composició química.

Iŀlustració 13: Meteorització Física

La meteorització és química quan les roques s'alteren químicament a causa de l'atac de diverses substàncies d'origen atmosfèric (aigua, oxigen, diòxid de carboni, etc.).

Totes aquestes accions no mouen els materials del lloc on es trobaven. Només en alguns casos l'acció de la gravetat produirà el desplaçament dels fragment fins a una posició estable on quedaran acumulats.

L'erosió i el transport

L'erosió és l'efecte de desgast que experimenten les roques superficials i implica la pèrdua de materials sòlids o substàncies en dissolució que són arrencats dels seus llocs d'origen. Aquest procés, el realitzen els agents geològics externs i implica l'inici del transport.

Iŀlustració 14: El riu és l'exemple classic dels tres feòmens: meteorització, erosió i transport.

Els materials dissolts són transportats en dissolució (transport químic), mentre que les partícules sòlides són transportades en forma sòlida (transport físic). En aquest cas les partícules poden ser transportades de diverses maneres: en suspensió, per flotació, per saltació, per rodolament o per arrossegament o reptació.

La sedimentació

Quan s'acaba el transport es produeix la sedimentació. Els materials transportats es dipositen per acumulació de les partícules sòlides o per precipitació dels materials dissolts. Aquests materials són els sediments.

La precipitació dels materials dissolts es produeix com a conseqüència de variacions físiques o químiques del medi aquós (canvis de temperatura, de pressió, etc.). En moltes ocasions, els éssers vius afavoreixen aquests canvis. Aleshores es parla de precipitació bioquímica.

Els llocs on es dóna la sedimentació s'anomenen conques sedimentàries. En són exemples els fons marins, les platges, els llacs, les planes d'inundació dels rius, etc.

La diagènesi

Iŀlustració 15: Els sediment convertits en roca: diagènesi.

Els sediments dipositats poden sofrir processos, més o menys intensos, que els transformaran en roques dures i coherents. El conjunt d'aquests processos s'anomena diagènesi, i el resultat final serà la formació d'una roca sedimentària.

2.7 La formació de roques

Si recordem de 1r d'ESO, la forma de classificar les roques més interessant era segons com s'havien format.

D'aquesta forma tenim 3 grans grups de roques: sedimentàries, magmàtiques i metamòrfiques.

Iŀlustració 16: Percentatge de roques a la Terra.

2.7.1 Sedimentàries

Es formen a partir de trossos petits d'altres roques, de substàncies dissoltes a l'aigua o de restes d'éssers vius. Aquests materials van fent capes fins formar una roca.
Roques plutòniques
2.7.2 Magmàtiques

Les roques que són a l'interior de la Terra tenen una temperatura molt alta, uns 1.000 graus, a més, tenen el pes de les altres roques que hi ha al damunt. Tot això fa que aquestes roques es tornin líquides, o, més ben dit, pastoses. Aquestes roques tenen el nom de magma.
Roques Volcàniques
Iŀlustració 21: Granit: una roca plutònica clàssica.

El magma pot pujar fins a la superfície a través d'esquerdes, i mentre va pujant es va refredant, es torna sòlid i això forma les roques magmàtiques. Hi ha tres tipus de roques magmàtiques:

Es formen quan el magma es refreda lentament mentre va pujant.

Són molt compactes i els seus minerals es poden veure a ull. El granit o la diorita són exemples.

Es formen pel refredament de la lava a la superfície terrestre i/o sota el mar. A ser un procés molt ràpid no es solen forma minerals grans i visible a simple vista.

Iŀlustració 22: En aquesta roca metamòrfica s'aprecien molt bé les capes o bandes.

D'aquestes roques només en canvia la forma o alguns minerals, així s'originen les roques metamòrfiques.

Les roques metamòrfiques són les roques que han canviat. La paraula ve del grec " meta" i de " morph" que significa canviar la forma. Les roques metamòrfiques eren originalment ígnies o sedimentaries, però a causa del moviment de l'escorça de la Terra, van ser canviades.

Si froteu les vostres mans juntes molt fortament, sentireu calor i pressió. Quan l'escorça de la Terra es mou, fa que roques siguin espremudes tan fortament que la calor fa transformar les roques. El marbre és un exemple d'una roca sedimentaria que s'ha transformat en una roca metamòrfica.
El País Valencià es caracteritza per posseir principalment roques sedimentàries, ja que tant les roques volcàniques com les metamòrfiques no estan presents pràcticament en tal territori i només apareixen en certes àrees localitzades. Com ja sabem, les roques sedimentàries es formen com a conseqüència de fenòmens d'erosió, transport i deposició o sedimentació principalment. El resultat dels processos geodinàmics externs abans ressenyats és l'acumulació de sediments en un determinat ambient sedimentari, siga continental o marí. Entre les roques sedimentàries més abundants de la Comunitat trobem les evaporites, les carbonatades i les detrítiques.

Les roques metamòrfiques són les menys comuns de les 3 classes de roques. Les roques metamòrfiques són les roques ígnies o sedimentaries que han estat transformades per gran calor o pressió.

Les roques metamòrfiques laminars tenen capes, o bandes.

L'esquist és la roca metamòrfica més comú. La mica és el mineral més comú.

El gneis té un aspecte ratllat degut a les capes de minerals que s'alternen.

Alguns exemples són:

2.8 Distribució de roques a la Comunitat Valenciana

Iŀlustració 23: Peno d'ifach a Alacant.

Les evaporites es formen a partir de l'evaporació de l'aigua que contenia sales minerals dissoltes. L'algeps també és una evaporita de la qual vam trobar diversos jaciments en la nostra comunitat. Pot ser de color verd, gris i fins a tot negre, però els mes comuns son el blanc o el transparent.

Iŀlustració 25: Argila, roca sedimentària detrítica

Iŀlustració 24: Rodeno, altra roca sedimentària detrítica molt comú al Camp de Morvedre.,

Entre les roques carbonatades vam trobar la calcària. Hi ha una variació molt dura que ja s'utilitzava en la construcció de grans edificis (palaus i Esglésies).

Les roques detrítiques tenen el seu origen en una unió de partícules xicotetes (els detrits). Una d'estes roques és l'arenosa que té un aspecte arenós i al tacte és rugosa. Un altre tipus de roca important és l'argila que vam denominar habitualment terra o fang.

Les roques magmàtiques a la Comunitat Valenciana.

Al País Valencià escassegen les roques magmàtiques. Hi ha alguns afloraments de roques volcàniques.

Iŀlustració 26: Illes Columbrets. Tenen una forma extranya però... no sembla un vell edifici volcànic?

La regió volcànica més important són les illes Columbrets un petit arxipèlag situat prop de la costa de Castelló. S'han format per les erupcions volcàniques i l'actuació del mar.

Les roques metamòrfiques també són molt escasses a la Comunitat Valenciana, i es pot trovar marbre.

2.9 El cicle de les roques

S'anomena el "cicle de les roques" el conjunt de processos naturals que provoquen que les roques d'un tipus es transformin en roques d'un altre tipus. En el següent esquema es pot observar els noms de tots aquests tipus de processos.

2.10 Els sistemes muntanyosos de la Comunitat Valenciana.

La part septentrional i central dels sistemes muntanyosos, formen:

Al sud tenim les serres de Malacara i Martés.

Un conjunt de plegaments, la regió muntanyosa d'Alcoi; les serres d'Ontinyent, Mariola, Agullent...

A pesar que la major part del territori valencià és muntanyós, els cims no són molt importants, ja que es corresponen amb els contraforts de dos dels grans conjunts ibèrics. Les majors elevacions són: Penyagolosa (1.814 m), Alt de la Famolenca (1.635 m), La Mola (1.511 m), El Sabinar (1.500 m), Alts de l'Arç (1.411 m), Pina (1.405) en el Sistema Ibèric; i Aitana (1.558 m), Puig Campana (1.410 m), La Mariola (1.389 m), La Serrella (1.379 m) en el sistema Bètic.

2.11 Lectura: Els refugis de pedra

Els alts penya-segats de la zona havien estat, feia molt, el fons d'un mar antic. Les closques calcàries dels crustacis que havien viscut en aquell mar, s'havien anat amuntegant al fons i, finalment, s'havien convertit en carbonat de calci: en pedra calcària. Durant certs períodes de temps, per una sèrie de raons, algunes d'aquestes closques dipositades havien creat gruixudes capes de pedra calcària que eren més dures que les altres. Quan la terra s'havia mogut i havia deixat exposat el fons marí, aquest s'havia convertit en penya-segats, i els processos de desgast del vent i de l'aigua havien retallat més fàcilment la pedra més tova i havien obert espais profunds que havien anat deixant lleixes de pedra més dura entremig.

Encara que els penya-segats també estaven atapeïts de coves, com era normal en el cas de la pedra calcària, aquestes formacions insòlites en forma de lleixa creaven recers de pedra que representaven uns habitatges excepcionalment bons i es feien servir des de feia molts milers d'anys. [...]

En Jondalar es va aixecar, es va acostar a la seva bossa i va tornar de seguida amb una bosseta senzilla de pell lligada a un tros de cordill per poder-la dur penjada al coll, tot i que no semblava que mai s'hagués utilitzat així. La va obrir i en va agafar dos objectes amb la mà. Un era un trosset d'ocre roig. L'altre semblava una peça petita i esmolada d'una roca grisa i corrent en forma de piràmide aplanada. Però quan la va aixecar i en va posar al descobert la part de baix, hi va haver exclamacions de sorpresa. Aquella cara tenia una fina capa d'òpal blau blanquinós, que resplendia amb uns potents reflexos vermellosos.

-Era allà, recordant en Thonolan, i aquesta pedra va rodolar del munt i em va caure als peus -va explicar en Jondalar-. L'Ayla va dir que me la posés a l'amulet -aquesta bosseta- i la portés a casa.

No sé què significa, però és com... és com si l'esperit d'en Thonolan hi estigués connectat.

Va passar la pedra a la Zelandoni. Els altres no semblaven tenir ganes de tocar-la, i en Joharran fins i tot va tenir una esgarrifança,com va observar l'Ayla. La dona se la va mirar atentament, per tenir temps de pensar i rumiar el que havia de dir.

1. Amb quin material s'havia format la pedra calcària que havia originat les roques de la zona descrita en el text?

2. Ordena les paraules següents per indicar com es van formar les coves: la terra s'obre, crustacis, coves, dipòsit de closques,penya-segats, mar i erosió.

3. Com creus que era el clima de la zona descrita, molt fred, temperat o molt calorós? Què t'ho fa pensar, això?

JEAN M. AUEL, Els refugis de pedra. Editorial Maeva (text adaptat)

1. Quines proves va aportar Wegener per explicar el moviment dels continents?

2. Què ens diu la teoria de la deriva continental?

3. Explica perquè hi ha volcans en els límits de les plaques? I terratrèmols?

4. Quines són les respostes correctes a la següent pregunta: damunt de les plaques tectòniques hi ha?

1. Només oceans

2. Només continents

3. Part continent i part oceansFica exemples que justifiquen la teva resposta.

5. Creus que Wegener en 1920 haguera segut possible descobrir les plaques tectòniques?

6. Quina diferència hi ha entre la composició estàtica i la dinàmica de la Terra?

7. Defineix litosfera i astenosfera

8. Què són els corrents de convecció?

9. Què li pasa al magma que surt de l'interior de la Terra quan es fica en contacte amb l'aire o l'aigua? Què són les dorsals oceàniques?

10. L'oceà Atlàntic té la mateixa amplada que el 1492, quan Colom el va travessar? Raona la resposta.

11. Quan parlem de vores constructives o destructives, què estem realment construint o destruint?

12. Què vol dir una zona de subducció

13. Dibuixa un esquema d'una zona de subducció.

14. Què és una dorsal oceànica? I el Rift Valley africà? Tenen cap relació?

15. Què és la Falla de San Andres

16. Quin fenomen geològic es produeix quan xoquen dues plaques continentals?

17. D'on prové l'energia que fica en marxa els processos geològics externs?

18. Ordena cronològicament els següents conceptes: diagènesi, meteorització, transport, sedimentació.

19. Quins creus que poden ser els agents geòlegs externs? Fica exemples.

20. Quina diferència bàsica hi ha entre meteorització i erosió?

21. Són el mateix la calcària i la calcita? Per què? Esmenta un exemple de roca monomineral i un altre de roca formada per diversos minerals.

22. Uneix amb fletxes les dues columnes:

MAGMÀTICA

METAMÒRFICA

Conglomerat

Gres

Calcària

Petroli

Carbó

Granit

Basalt

Obsidiana

Pissarra

Esquist

Respon les preguntes següents sobre el cicle de les roques:

1. Com pot arribar una roca metamòrfica a transformar-se en magmàtica?

2. Com pot arribar un sediment a transformar-se en roca metamòrfica?

3. Com pot arribar un magma a transformar-se en sediment?

Quines zones podem distingir a l'Estat espanyol segons el tipus de roques que hi predominen?

Explica els orígens de les roques sedimentàries calcàries i posa exemples de cada tipus de formació.

Com es formen les roques magmàtiques? Explica com es formen les roques com el basalt i l'obsidiana.

A quin grup pertanyen dins de les roques magmàtiques?

Explica com es formen les roques metamòrfiques cristal·lines.

Per què és habitual trobar roques metamòrfiques planes?

Fes una descripció breu de les roques següents, i indica-hi el grup de roques al qual pertanyen i com es van formar.

1. Quin és el tipus de roca predominant en el País Valencià.

2. Explica breument el cicle de les roques.

3. Indica tres camins que pot fer una roca segons el cicle de les roques

1. Escriu el nom de les 12 plaques litosfèriques.

2. Què és una placa tectònica?

3. Què és el cinturó de foc i on està localitzat?

4. Explica l'expansió del fons marí?

5. Per què creus que les roques més joves es troben al centre de l'oceà atlantic?

6. En quina placa tectònica vius tu? On són els Estats Units? I el Marroc?

7. Digues els tres tipus de límits entre plaques que existeixen

8. Què passa en els límits divergents o constructius?

9. Què passa en els límits convergents destructius?

10. A quina velocitat es mouen les plaques litosfèriques?

11. Per què es mouen les plaques litosfèriques?

12. Localitza els Andes. Què va causar la seva formació?

13. Localitza les illes del Japó. Què va causar la seva formació?

14. Completa el següent esquema corresponent a un límit divergent.

Iŀlustració 27: Exercici 14

Enllaços d'interés

http://blocs.xtec.cat/biogeobloc/naturals-2-eso/la-dinamica-de-la-terra/

# data[].attributes.attachment_link.title
Tema 2: Processos interns i externs de la Terra - ProfesDeCiències

# data[].attributes.attachment_link.description
Després de dècades d'investigacions, tenim ara una idea una mica clara de com és el planeta Terra per dins, de l'enorme energia que té acumulada i de les manifestacions més habituals: volcans,terratrèmols i el moviment dels continents.

# data[].attributes.body
slideshare.net

# data[].attributes.body
educacionambientalsinfronteras.org

# data[].attributes.attachment_link.title
Infografía: 10 Datos asombrosos sobre la tierra

# data[].attributes.attachment_link.description
Las infografías son un buen recurso educativo. Nos muestran de manera visual y esquemática la información que queremos mostrar. En este caso ofrecemos la infografía 10 datos asombrosos sobre nuestro planeta que quizás no conocías, realizada por Patrulla Verde. Sin duda un buen recurso para trabajar el Día de la Tierra, con nuestro grupo.

# data[].attributes.body
youtube.com

# data[].attributes.body
Naturalsom

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Mètodes d'estudi de l'estructura de la Terra
......................................................................................................................

1. Mètodes d'estudi de l'interior de la Terra

El coneixement de l'estructura i composició de l'interior del nostre planeta es basa sobretot en estudis indirectes i en alguns casos en observacions directes d'algunes regions de la Terra.

L'interior de la Terra, amb un radi mitjà de 6.370 quilòmetres, no es pot estudiar d'una forma directa. L'estudi de l'interior de la Terra no es pot fer amb mètodes directes d'observació, donat que no s'ha pogut arribar més enllà dels primers 14 km amb sondejos. Els mètodes indirectes ens revelen que l'interior de la Terra es troba diferenciat en capes.

Així, els mètodes que han permès conèixer l'estructura i composició de la Terra es classifiquen en:

1.1. Mètodes directes

Es basa en l'estudi dels materials obtinguts directament. Aporta informació molt fiable sobre la composició de l'interior terrestre, però només dels primers centenars de metres.

Es basen en l'estudi de les mostres obtingudes per mitjà de les perforacions o sondeigs. La perforació científica de major profunditat s'està realitzant actualment a la península de Kola (Rússia) a 13 km, a molt poca profunditat si comparem aquesta longitud amb els 6.371 km que ens separen del centre de la Terra.

També s'obté informació de perforacions petrolíferes (que arriben a assolir els 7km de profunditat), de mines (les més profundes poden fer 3km) i dels pous d'aigua, que no solen tenir més d'1 km de profunditat, però que a causa de la gran quantitat de pous que hi ha al planeta, aporten molta informació. Gràcies a les dades obtingudes en aquests sondeigs podem conèixer la composició exacta de les roques que formen els primers quilòmetres de l'escorça terrestre.

Mètodes directes d'estudi

1.2. Mètodes indirectes

Són els mètodes que es basen amb processos o fenòmens naturals que aporten dades suficients per permetre deduir com és l'interior terrestre.

Es basen en l'estudi del comportament de les ones sísmiques en travessar la Terra (mètode sísmic), el magnetisme terrestre (mètode magnètic), la gravetat terrestre (mètode gravimètric), la densitat del planeta, l'emissió de calor interna (estudis geotèrmics), els meteorits (estudi dels meteorits).

Mètode sísmic: ones i discontinuïtats sísmiques

La major part dels coneixements sobre la composició i estructura de la Terra s'han obtingut a partir de l' estudi de la propagació de les ones sísmiques per l'interior de la Terra. Aquestes ones són ones elàstiques, que tenen capacitat de reflexió i refracció, de forma semblant a les ones lluminoses.

Les ones que es generen en els terratrèmols s'enregistren en els sismògrafs, que són uns instruments molt sensibles que poden enregistrar terratrèmols que es produeixen a milers de quilòmetres de distància i amb una intensitat tan petita que les seves vibracions no poden ser percebudes pels sentits humans.

Es poden definir 2 tipus d'ones sísmiques:

Ones P (primàries o longitudinals).

Ones S (secundàries o transversals)

D'ambdós tipus d'ones, només les internes tenen interès en l'estudi de l'estructura interna.

Ones P (primàries o longitudinals). Les ones primàries o longitudinals són les més ràpides (per tant, són les primeres a arribar) i poden travessar tant sòlids com líquids. Són ones compressives que provoquen que les partícules es moguin primer endavant i després enrere, en la direcció d'avanç; la direcció del moviment del terreny és la mateixa que la de propagació de l'ona sísmica.

Ones S (secundàries o transversals). Les ones secundàries són més lentes que les P (són les segones en detectar-se en els sismògrafs) i no poden travessar els líquids. Són ones que provoquen que les partícules oscil·lin en direcció perpendicular a la de propagació (ones transversals o de cisalla).

En aquesta presentació trobeu totes les explicacions sobre els mètodes d'estudi de l'interior terrestre:

Apunts sobre els mètodes d'estudi al Proyecto Biosfera

Taula resum dels mètodes d'estudi de l'interior terrestre

Les discontinuïtats sísmiques

L'estudi de la propagació de les ones sísmiques ha permès elaborar un model de l'interior de la Terra segons el qual el nostre planeta està diferenciat en diverses capes.

Quan, en canvi, analitzem el comportament dels materials sotmesos a esforços obtenim el model geodinàmic, que estableix altres capes diferents: , equivalent al nucli, dividida al seu torn en nucli extern (líquid) i nucli intern (sòlid). Hem d'anomenar una altra capa, l' litosfera , que comprèn l'escorça i la capa superior del mantell, i que presenta comportament rígid (es trenca quan se li aplica una força), la , formada per la resta del mantell, i l' mesosfera endosfera astenosfera, suposadament situada entre la litosfera i la mesosfera, de caràcter plàstic. L'existència d'aquesta capa, però, no està clara. De fet són molts els geòlegs que asseguren que no existeix.

2.1.1 L'escorça
2.1 Capes segons el model geoquímic

L'escorça n'és la capa més superficial i també la, més prima. La discontinuïtat de Mohorovicic és la zona de transició que separa l'escorça del mantell. En aquesta capa augmenta la velocitat de propagació de les ones sísmiques, tant les P com les S.

L'escorça té un gruix variable, entre 5 i 10 km als oceans (escorça oceànica) i entre 25 i 70 km als continents (escorça continental), bé que aquesta augmenta considerablement a les cadenes de muntanyes, on s'han mesurat gruixos de més de 80 km. El seu gruix mitjà és de 35 km. La densitat mitjana de l'escorça és de 2,7 gr/cm3.

Les roques que formen l'escorça terrestre estan formades quasi completament pels 8 elements següents: oxigen (46,6%), silici (27,7%), alumini (8,1%), ferro (5%), calci (3,6%), sodi (2,8%), potassi (2,6%) i magnesi (2,1%). La resta d'elements que trobem a l'escorça es troben en quantitats ínfimes. Tots aquests elements s'anomenen elements geoquímics, i són els components de la major part dels minerals i roques tant de l'escorça com de l'interior del planeta.

Existeixen diferències de composició segons es tracti de regions oceàniques o continentals:
Escorça continental:

L'escorça continental presenta una capa superior de composició granítica i una inferior basàltica.

L'escorça oceànica no té capa granítica, la seva densitat és més gran que l'escorça continental i la seva edat és menor.

El seu gruix varia entre 30 i 70 km. Forma les masses continentals i es considera una capa granítica. En moltes zones la superfície està coberta de roques sedimentàries i de sediments sense consolidar. Així podem distingir

En l'escorça continental podem distingir les següents capes:

- Capa sedimentària. Té uns 5 km de gruix mitjà i està formada per roques sedimentàries que provenen de materials obtinguts a partir de l'erosió de roques preexistents o de minerals formats durant el procés diagenètic. Densitat= 2,5 g/cm3

- Capa granítica, antigament es deia SIAL, perquè predominen en ella els silicats d'alumini. Com sabem està formada per roques granítiques. Recordeu que el granit és una roca magmàtica (o ígnia) formada per quars (SiO), feldspat ortosa (o feldspat potàssic) i mica negra (o biotita). El gruix d'aquesta capa és de 5-35 Km segons la zona i falta en l'escorça oceànica.

- Capa basàltica. Té uns 15 km de gruix. Està formada per roques basàltiques, són roques magmàtiques efusives o volcàniques, bàsiques, amb minerals ferromagnèsics, d'alta densitat. Antigament a aquesta capa se l'anomenava SIMA (Silicats de magnesi).

La discontinuïtat de Conrad separa la capa granítica de la capa basàltica.

Estructura horitzontal de l'escorça continental. Es diferencien dues classes de zones:

Cratons: zones geològicament estables, topogràficament planes, sense capa sedimentària o molt prima i no deformada. Solen ocupar les parts centrals dels continents i corresponen a les parts més antigues de l'escorça continental, molt arrasades per l'erosió.

Orògens: zones geològicament actives, amb topografia escarpada, la capa sedimentària està ben desenvolupada i intensament deformada pels processos tectònics.

Cal considerar també la plataforma continental, prolongació submergida del continent, d'extensió variable i profunditat mitjana de 200 m, plana i de pendent suau, i el talús continental, al final de la plataforma continental amb un pendent més pronunciat que assoleix ràpidament els 3000 metres. El peu del talús marca el límit de l'escorça continental i l'inici de l'escorça oceànica.

És molt més prima (entre 6-11 km) que la continental i forma els fons oceànics. És molt més jove que l'escorça continental: les roques més antigues datades tenen 220 milions d'anys. La seva composició és la mateixa que la de la roca basalt, i per això s'anomena també escorça basàltica. La seva densitat mitjana és de 3,0 g/cm3.

Es diferencien dues capes verticals de diferent composició i característiques:

- Capa sedimentària: formada per una capa molt fina de sediments, generalment sense consolidar i bastant moderns. El seu gruix augmenta en aproximar-se als continents.

- Capa basàltica: formada per colades basàltiques que, en contacte amb l'aigua de mar, se solidifiquen en formes encoixinades (en anglès pillow-laves)

Estructura horitzontal de l'escorça oceànica. Podem distingir:
2.1.2 El mantell

Les planures abissals: formen la major part dels fons oceànics. Són enormes extensions a una profunditat mitjana de 3000-4000m, pràcticament planes, en les que ocasionalment poden aparèixer elevacions de diferent tipus com volcans aïllats que a vegades poden emergir formant illes, com les Canàries o Hawaii.

Dorsals oceàniques: grans serralades submarines de milers de km de longitud, originades pels corrents convectius ascendents procedents de l'astenosfera. De vegades poden emergir i formen illes com Islàndia.

Fosses oceàniques: grans solcs de gran profunditat (poden assolir els 11.000 m). Se situen al peu d'alguns continents o d'arcs d'illes.

És una capa rocosa situada sota l'escorça. S'estén des de la discontinuïtat de Mohorovicic, fins a la discontinuïtat de Gutenberg a 2.900 km de profunditat. Suposa un 83% del volum i un 65% de la massa total del planeta.

Està compost bàsicament per oxigen, magnesi, silici i ferro, que es troben formant part de roques ultrabàsiques, com les peridotites i les eclogites.

La discontinuïtat de Repetti (on les ones sísmiques experimenten un augment de la velocitat) el divideix en dues parts: el mantell superior i el mantell inferior, de composició similar però de densitats diferents.

Mantell superior : Arriba fins als 670 km de profunditat. Les seves roques tenen una densitat mitjana de 3,5 g /cm3.

Mantell inferior : Va des dels 670 km fins als 2.900 km. És més dens que el superior per les altes pressions que hi ha (densitat: 5-6 g/cm3) . Només podem fer hipòtesis de la seva composició.
La temperatura del mantell és molt elevada, entre 1.000°C i 3.700°C.

Possiblement les variacions en la velocitat que les ones sísmiques pateixen en travessar el mantell es deguin a variacions físiques més que químiques: l'empaquetament dels àtoms ha de fer-se més estret en augmentar la pressió. Cada canvi estructural augmenta la rigidesa de la roca, i amb ella la velocitat de les ones sísmiques.

La zona de transició o "canal de baixa velocitat " que separa mantell superior d'inferior, s'interpreta com una zona parcialment fosa (de l'1 a 3%) on les ones disminueixen la seva velocitat.
2.1.3 El nucli
A la part basal del mantell inferior, just per sobre del límit mantell-nucli, sembla que hi ha una zona de 200 a 400 km de gruix, anomenada nivell "D", molt activa, on es formen plomes convectives que donen origen als punts calents. A més, sembla intervenir en el lleuger balanceig de l'eix de rotació terrestre i del camp geomagnètic.

És la capa més interna, estenent des de la discontinuïtat de Gutenberg fins al centre de la Terra, a 6.371Km. Representa aproximadament el 14% del volum de la Terra i el 31-32% de la seva massa.

Pel que fa a les condicions termodinàmiques es creu que hi ha pressions de diversos centenars de milers d'atmosferes i temperatures com a màxim de 4000 a 5000 ºC.

La composició del nucli és metàl·lica, i es calcula que majoritàriament està composta de ferro (85%), níquel (5%), i la resta, d'elements no metàl·lics. És una capa molt densa (12-13 g/cm3). Se suposa que la part externa del nucli està fosa, o com a mínim es comporta com a tal, ja que no deixa passar les ones S.
2.2 Capes segons el model dinàmic
També diferenciem dues parts, tot i que tenen la mateixa composició, tenen diferent estat físic.
2.2.1 Litosfera
Segons l'estat físic dels materials estudiats anteriorment i segons el seu comportament dinàmic, es poden diferenciar quatre capes concèntriques: la litosfera, l'astenosfera, la mesosfera i l'endosfera.
2.2.2 Astenosfera
De líthos = pedra: és la capa més superficial de la Terra sòlida que comprendria tota l'escorça i els primers quilòmetres del mantell (fins 100-150 km). La litosfera és caracteritza per la seva rigidesa. És sòlida i molt rígida; Aquesta capa està fragmentada en una sèrie de plaques tectòniques, en les vores de les quals es troben els fenòmens geològics com el magmatisme, la sismicitat, o l'orogènesi. Les plaques poden ser oceàniques o mixtes, cobertes en part per escorça de tipus continental.

De asthenós = dèbil, tou: Capa situada sota la litosfera, entre els 100 i els 300 km i en la qual disminueix la velocitat de propagació de les ones sísmiques. És força fluida i poc rígida; per tant, té un comportament plàstic que permet el desplaçament de les plaques que té a sobre.
2.2.3 Mesosfera
En les últimes dècades s'ha descobert que en molts punts sota la litosfera no hi ha cap capa fluida. Per això, alguns autors consideren que l' astenosfera en realitat no existeix i que és tot el mantell el que presenta plasticitat i que tot ell és impulsat per la calor procedent del nucli i així provoca el moviment de les plaques tectòniques.
2.3.5 Endosfera
De mésos = mig: Capa situada entre els 300 i els 2.900 km, formada per part del mantell superior i tot el mantell inferior. L'augment de la velocitat de les ones sísmiques ens indica que aquesta capa és sòlida i rígida.

De éndos = dintre: És la capa més interna i correspon al nucli, dels 2.900 als 6.370 km. Està constituït per dues capes diferents, en extensió i estat físic segons mostren les dades sísmiques: un nucli extern líquid d'aproximadament 2270 km de gruix i un nucli intern sòlid amb un radi d'uns 1220 km; tots dos estan separats per la discontinuïtat de Lehmann.

El nucli intern irradia contínuament una calor intensa cap a fora, a través de les diverses capes concèntriques que formen la porció sòlida del planeta. La font d'aquesta calor és l'energia alliberada per la desintegració de l'urani i altres elements radioactius. Els corrents de convecció dins del mantell traslladen la major part de l'energia tèrmica de la Terra fins a la superfície.

La presentació en diapositives:

El interior terrestre (Libros Vivos)

Les capes de la Terra (animació)

L'estructura de la Terra

La teoria de la Tectònica de plaques o tectònica global és el paradigma de la geologia moderna, la gran teoria unificadora de les Ciències de la Terra, perquè ens permet comprendre estructura, història i dinàmica de la Terra.

Aquesta teoria es basa en l'observació que la superfície terrestre està dividida en grans trossos, les plaques tectòniques o litosfèriques, que estan en moviment. Les vores o límits entre aquestes plaques són zones amb activitat geològica on es produeixen terratrèmols i erupcions volcàniques.
El moviment dels continents
Tot i que la revolució de la tectònica de plaques va ocórrer en els anys 60 i 70, les arrels de la teoria van ser establertes per observacions i deduccions anteriors, com la teoria de la Deriva continental d'Alfred Wegener i el descobriment del l'expansió del fons oceànic.
Les plaques tectòniques Tectònica de plaques (Universitat de TromsØ) L'expansió del fons oceànic La subducció
La tectònica de plaques ha estat el fruit de la col·laboració internacional i l'esforç de molts científics, que a poc a poc van anar aportant informació sobre l'estructura dels continents, els fons oceànics i l'interior de la Terra.

La presentació de diapositives amb la teoria:

La primera hipòtesi que explicava el moviment de les plaques tectòniques es basava en l'existència de corrents de convecció de magma existents en l'astenosfera.

Se sap, a partir d'estudis de reajustament glacial, que el mantell es comporta com un fluid en escales de temps de milers d'anys i es considera que la font de calor és el nucli terrestre. S'estima que aquest té una temperatura de 4500 ° C. D'aquesta manera, els corrents de convecció a l'interior del planeta contribueixen a alliberar la calor original emmagatzemat en el seu interior, que va ser adquirit durant la formació de la Terra.

Actualment, s'ha ampliat la hipòtesi inicial en els següents punts:

1) Els corrents de convecció no solament existeixen en l'astenosfera, sinó per tot l'interior del mantell de la Terra.

2) La força d'atracció gravitatòria contribueix al moviment de les plaques.

3) Durant la subducció, la placa que subdueix "tira" de tota la placa cap a l'interior de la Terra, el que es coneix com a tracció de subducció o efecte tovallola. Les plaques més antigues i fredes s'enfonsen en les zones de subducció perquè, en ser més fredes, es tornen més denses que el mantell subjacent; així, la placa que s'enfonsa tira de la resta de la placa.

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Mètodes d'estudi de l'estructura de la Terra ...................................................................................................................... 1. Mètodes d'estudi de l'interior de la Terra El coneixement de l'estructura i composició de l'interior del nostre planeta es basa sobretot en estudis indirectes i en alguns casos en observacions directes d'algunes regions de la Terra.

# data[].attributes.body
influencity.com

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nicolás Copérnico fue un tipo que miró a las estrellas durante 25 años. Y aunque podríamos haberle hecho pasar a la historia por sobrevivir a una tortícolis crónica, lo cierto es que hoy le hacemos entrar en la Influpedia porque es uno de los grandes culpables de que hoy por hoy miremos al mundo como lo hacemos y, en un resumen muy muy muy rápido de cómo unas ideas llevan a otras y unos inventos a otros, tengamos redes sociales, nos hagamos selfies y hablemos de nuestros intereses desde infinidad de perspectivas y ángulos.

Sí, parece pretencioso y una locura depositar en un hombre del Renacimiento, en un astrónomo, la responsabilidad de un boom de finales del siglo XX y principios del XXI. Pero su teoría heliocéntrica lo removió todo y cambió de lugar el ombligo del mundo.

Como todo cambio revolucionario supuso que a los ojos de todos resultara un loco: ¿Cómo que la Tierra no era el centro del Universo y todos los cuerpos giraban en torno a ella? Pues no. La idea no era nueva, Aristarco de Samos (310-230 a. C.) ya lo planteó, pero con Copérnico llegó el gran Giro.

Dar bola a esto suponía que la hegemonía del hombre sobre todas las cosas topara de bruces contra el suelo ya que a partir de ese momento, el Universo ya no se podría concebir como cerrado y jerarquizado, sino indeterminado e infinito con un centro diferente a esta esfera en que vivimos. ¡Inadmisible! Especialmente para la Iglesia. Tanto que no se atrevió a sacar a la luz su obra maestra De revolutionibus orbium coelestium y se publicó tras su muerte, en 1543 por Andreas Osiander.

En definitiva, si todo girara en torno a la tierra y, por ende, al hombre, no tendríamos una visión de los objetos, del arte, de la vida, poliédrica. Solo miraríamos al frente y seríamos observados desde una única perspectiva. Al ser nosotros los que rotamos con libertad en torno a las cosas, lo que nos interesa o lo que no, nos permite hablar con un criterio propio y con una mirada única. Nunca seremos igual a otro, aunque aspiremos a ello porque la tendencia a la imitación es una engañifa de nuestro cerebro y que juega un papel importante en el camino de todo influencer. Y nunca nuestra visión será idéntica a la de otra persona. Y eso es lo que nos hace únicos. La genuinidad y la chispa ya es cosa aparte.

Así, bloggers de cualquier tema nacen cada día a su forma, a su rollo. Y de este modo, suma y sigue con cada aplicación. Hoy estamos de un "copérnico" subido y tal y como él ha marcado nuestras vidas, nosotros nos lo hemos tatuado...

# data[].attributes.attachment_link.title
Copérnico y el ombligo del mundo - Influencity Blog

# data[].attributes.attachment_link.description
Nicolás Copérnico fue un tipo que miró a las estrellas durante 25 años.

# data[].attributes.body
slideshare.net

# data[].attributes.attachment_link.description
GEOCENTRIMO Y HELIOCENTRISMO Javier García Aja

# data[].attributes.body
slideshare.net

# data[].attributes.attachment_link.description
HHIISSTTÒÒRRIIAA DDEE LL''AASSTTRROONNOOMMIIAA MMooddeellss ddee ll''UUnniivveerrss aall llllaarrgg ddee llaa hhiissttòòrriiaa U.D. 2. CMC. 1r BATXILLERAT