# data[].attributes.body
1: Herman Bang skriver nærmest i lysglimt. Vi får hele tiden en fornemmelse af noget - for så at gå videre til en ny betragtning
2: Han veksler mellem at skrive man og vi. På den måde er teksten mere passiv, men samtidigt giver "vi'et" en samfundskontekst - hvordan samfundet håndterer liget
3: Han varierer teksten med dialog og observationer. Det skaber et flow og gør teksten lettere fordøjelig.

# data[].attributes.headline
	• Bang benytter sig af gentagelser for at skabe rytme, og dette er et formuleringsgreb. Dette ses især i dette afsnit; "Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt. Disse sammenhobede lig er kun døde legemer. Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde"
	• Teksten benytter sig lejlighedsvist af mange adjektiver; "Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre". 

-Observationerne i teksten underbygger pointen med at gemme døden væk. Dette ses eksempelvis ved, at lighuset ligger afsides rent fysisk, på samme måde, som døden gemmes væk i sindet.

-Marie og Karl 

# data[].attributes.subject
	• Bang benytter sig af gentagelser for at skabe rytme, og dette er et formuleringsgreb. Dette ses især i dette afsnit; "Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt. Disse sammenhobede lig er kun døde legemer. Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde"
	• Teksten benytter sig lejlighedsvist af mange adjektiver; "Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre". 

-Observationerne i teksten underbygger pointen med at gemme døden væk. Dette ses eksempelvis ved, at lighuset ligger afsides rent fysisk, på samme måde, som døden gemmes væk i sindet.

-Marie og Karl 

# data[].attributes.body
Han indgår selv meget i reportagen og bruger egne refleksioner.

Der er gjort brug af mange beskrivende detaljer, adjektiver og substantiver, der giver læseren indre billeder.
Den kiste, som står her, er åben, og med den sky nysgerrighed, hvormed vi altid måler en døds former under lagenet, stirrer jeg hen: folden fra foden ned, knæet, linien over brystet, sveddugen, der topper sig om næsen. Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre

Personificering af døden.
Døden eksisterer ikke på hospitalerne: den kunne skræmme den syge. Han ved jo, den er der, hans frygt lader den true i hver krog, gemmes bag hvert forhæng.

# data[].attributes.body
- Kontrast mellem det rene, lyse og fine hospital, og det beskidte og mørke lighus. Lighuset bliver ligeledes symbol på døden. Noget der er gemt væk og som vi ikke snakker om. Noget der ligger afsides.

- Han omtaler selv døden ret indirekte. I stedet for at skrive at nogle er døde, beskriver han den stilhed der opstår når naboen dør.

- Bang bruger sig selv meget i fortællingen. Fx bliver der brugt flashbacks fra Bangs eget liv, som eksemplet med Klitmøller Strand. Han er selv en aktiv del af "reportagen", og hans eget frygt for døden hjælper til at fortælle historien om, at vi ikke snakker om døden.

# data[].attributes.body
-       Formgreb: Forfør i indledningen (læserens nysgerrighed bliver vakt).

,,Men så De nu også alt?" spurgte embedsmanden. ,,Det tror jeg. Jeg så, hvad man viste mig." ,,Og viste man Dem også - lighuset?" ,,Nej, lighuset så jeg ikke."

-       Formuleringsgreb: Rytme. Vi går med Herman Bang hen til lighuset. Fokusgreb: forankrer budskabet i en konkret virkelighed. Lighuset er ikke det sted, man opsøger frivilligt.

”Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende.

-       Abstraktionsstigen: Den store fortælling om, at vi alle skal dø. Nogle kommer til at dø på en måde, og andre på andre måder.

”Man kalder døden med så mange navne: bleg og rædselsfuld og kold og gusten; den onde og tunge; mild og den svære og tavse; vanskelig og den sejrrige og stærke. Og alt kan det være sandt. Men dog maler intet tillægsord døden, når den er nøgen som her: fredelig er ikke nok, stille giver intet, rolig alt for lidt. Død er døden - og man giver den kun ved sit eget navn.”

-       Formuleringsgreb: sammenligning. Der er et behov for at have et system, selvom det handler om døde mennesker.

”På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret.”

# data[].attributes.body
Opremsning:

-          ”Man kalder døden med så mange navne: bleg og rædselsfuld og kold og gusten; den onde og tunge; mild og den svære og tavse; vanskelig og den sejrrige og stærke. Og alt kan det være sandt. Men dog maler intet tillægsord døden, når den er nøgen som her: fredelig er ikke nok, stille giver intet, rolig alt for lidt.”

o   Her bruges opremsning til at beskrive, hvor fattige ord er, når man skal beskrive døden, der i sin udfoldelse ellers er simpel.

Opremsningen giver i det ovenstående tilfælde en effekt, der næppe kunne opnås på anden vis.

Fokusgreb:

-          ” Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger.”

-          ,,Her er vist mange i dag," sagde min ledsager

o   Fokusgreb forekommer i form af udviklingen, hvor han bliver komplimenteret for sin fremsættelse af hospitalet, men som teksten skrider frem, bliver det afsløret for læser, at døden, som er en stor og naturlig del – ikke er inddraget.

o   Der bruges også konkrete handlinger, der forankrer budskabet i teksten. Den første sætning beskriver, hvor langt væk fra ”livet,” de døde befinder sig. Både fysisk og åndeligt.

Formuleringsgreb:

-          ”Der var tre rækker bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier. På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret.

o   Her bruges et formuleringsgreb til at give et billede af, hvordan ligene ligger, og hvor meningsløsheden kan mærkes.

Patos:

-          ”Få kan fortælle det, og af alle disse livsløb, alle storme, alle brydninger, alle kampe, alle nydelser er der kun et legeme tilbage, hvis kolde nøgenhed man har bedækket med et groft lagen.”

Der bliver spillet på følelserne, når han beskriver alle livets kampe og nydelser, der blot ligger livløst under et lagn.

# data[].attributes.body
1: Herman Bang bruger mange adjektiver og beskriver sine observationer meget dybdegående. "På midtervæggen hang et stort kors, i hjørnet stod sandkassen og spaden. Der var noget professionelt over det hele. Og midt på gulvet kisten, uden kranse, næsten uden sirater: disse flade, sorte kister, der er bare og nøgne som fattigdommen."
Hans beskrivende observationer sætter scenerne.

2: Han personificere døden og giver den en form for besjæling.

3: Af formuleringsgreb bruger han rytme og tempo. Vi følger hans rejse med døden. Hans sprog og sætninger fungere nærmest som de skridt, man går.

# data[].attributes.body
Der er gjort brug af billedsprog -

fx "Men længere hen på dagen, når han, mens fingrene leger med sengetæppet, som noget han fremfører af kedsomhed i sygeværelsets ørken-tomhed på interesse…"

Der er gjort brug af personificering af døden -

Fx "Døden eksisterer ikke på hospitalerne: den kunne skræmme den syge".

Der gøres brug af fokusgreb - observationer og detaljer der forankre et budskab i virkeligheden -

Fx at døden bliver beskrevet i mange forskellige detaljer

"Et kummerligt tilflugtssted for livet, hvor døden må fryse"

"På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret"

"De tre spader falder, der er den sidste dødsdom"

# data[].attributes.body
Mange skift mellem abstrakt og konkret. Det konkrete er Herman Bang, der bliver ført igennem lighuset. Det er motoren i historien. Men  hele tiden bliver vi ført væk - gennem Hermans Bangs tanker, tidligere oplevelser og sammenligninger på et meget abstrakt plan.

Bang har virkelig tænkt over hvert enkelt ord. Eksempelvis ordet "La Morouge", der virkelig er med til at sætte en ramme omkring lighuset, og vi forstår mere om, hvad det er. det handler om. Efterladte lig uden pårørende.

Han leger meget med gentagelser af ord. Det litterære blandet med det journalistiske.

# data[].attributes.body
Formuleringsgreb – teksten får liv, og få vi en slags besjæling af hospitalet, der dræber folk med angst og overtro. Det er meget beskrivende: ”Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende. Det er så naturligt, at man lægger det afsides: i hospitalerne skyr man døden. Hvor angst og overtro lader alle dø, har skinnet bortskaffet døden. Er man velhavende nok til at have eneværelse, kan man selv dø - ens nabo dør aldrig. Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen.”

Sammenligninger – Herman Bang benytter sig af mange sammenligninger, hvor han skriver ”som…”: ” Han ved jo, den er der, hans frygt lader den true i hver krog, gemmes bag hvert forhæng. Som under en koleraepidemi kan frygten langs disse rum stivne og blive til panik.”

Patos – han benytter sig af patos ved at appellere til følelserne, når han beskriver, hvordan det her sted er. Man får empati med de skæbner, som ender her særligt i denne scene: ”Alt i alt ligner kapellet en forladt storstue i en bondegård. De storstuer lukkes kun sjældent op, og før brylluppet tager man gravkorset ned, før begravelsen navnetrækkene af myrter. Og så er luften tung og fugtig og forgemt som her. Det er ikke længe siden, denne stue blev indrettet. Før måtte man kaste jord på inde i lighuset, hvor kiste stod ved kiste, der, hvor de nu ,,klæder" ligene, det vil sige dem, som bliver klædte: thi der er jo venneløse og frændeløse herinde, de har ingen slægt, menneskene har glemt dem. Så bliver de lagt ned i hospitalets lagener, og man kaster jord på dem derinde, hvor de andre ,,klædes". Et Fadervor, et farvel fra et liv, der måske var en kummerlig dag med en aften i ensomhed.”

# data[].attributes.body
Abstraktionsstigen - går fra det konkrete han ser, til minder/beskrivelser af andre ting --> det at vente på døden

Den fysiske tur mod lighuset bliver beskrevet med scener af at vente på døden, ligesom Herman Bang venter på at se lighuset

Mange beskrivelser med lugte, lyde osv. Meget observationstung. Repotage elementer hele vejen igennem.

Jeg-fortæller. Tung på reflektion.

# data[].attributes.body
o   Der er et forløb i historien, hvor vi zoomer længere og længere ind og til sidst ender inde ved liget.

o   God variation af sætningslængde. Sætningerne bliver kortere og kortere jo tættere vi kommer på klimaks. Her bruger han de korte sætninger som fremdrift i historien. Det er meget dynamisk. Skaber spænding med opbremsning.

§  Men på én gang bliver der tavst. Det er, som om noget gled frem foran portørernes skridt og standsede latteren i korridoren. Disse taktfaste, tunge skridt, som kun lyder således under en byrde. Nu kommer de forbi døren. Den syge i sengen rejser sig, løfter hovedet, strækker det frem. På båren ligger der noget tungt i et lagen.

o   Der er gjort brug af meget dialog, hvilket skaber et rum for jeg’et, der kan spørge føreren.

o   Formuleringsgreb: Der er meget detaljerede beskrivelser

§  folden fra foden ned, knæet, linien over brystet, sveddugen, der topper sig om næsen. Ud af de udtungede ærmer stikker et par hænder, så magre og blå-gule, med huden i sorte rynker om nogle krogede fingre. Hvor dette legeme må være forfærdende magert. Føreren løfter sveddugen.

o   Der balanceres mellem logos og patos, fordi døden er et følsomt emne. I fortællingen er der dog et mere distanceret forhold og en professionel afstand til døden (især for portøren). Derfor er begge dele repræsenteret.

# data[].attributes.body
levende dialog: godt samspil mellem de to

Beskrivelse af omgivelserne: det sætter scenen

Patos: det er meget sanseligt. Gennem sanserne viser han hvor uhyggeligt et lighus er. Der er synssans, høresans, lugtesans

# data[].attributes.body
1.   Teksten er meget patos-betonet og sanselig. Herman Bang beskriver indgående, hvad han ser, hører, lugter og føler. Teksten hviler meget på forfatterens egen opfattelse af døden.

2.   Dialog fylder rigtig meget i teksten, og de to deltagere i den dialog repræsenterer hver deres tilgang til døden. Hvor Herman Bang har en stor ærefrygt og bliver påvirket, tager føreren mere let på døden og siger blandt andet, at lighuset ligger inde med begyndelsen og slutningen af livet (døde børn og døde ældre). På den måde får modtageren begge sider af sagen:
,,De sendes os fra fødselsstiftelsen. Her har vi begyndelsen og slutningen af livet."

3.   Sproget i teksten er meget beskrivende og scenisk, hvilket bidrager positivt til billedskabelsen. Med den grundige beskrivelse er vi ikke i tvivl om, hvordan der ser ud i lighuset, og hvilken stemning der hersker derinde. Eksempel:
”Et stort, mørkt bord, et par gamle spande, et par almindelige vægte og nogle kar - vidste man ikke bedre, skulle man tro, det var et gammelt slagteri.”

# data[].attributes.body
Meget beskrivelse, masser af detaljer. Det er som at være der selv. Han er læserens øje hele vejen igennem.

Gør brug af sammenligninger, der gør et noget abstrakt begreb som døden til noget mere konkret. Han maler billeder, som vi kender fra hverdagen. Fx "På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret".

Fokus-greb: jeg-person, personlig stemme og personlig skildring.

Tydelig vekslen mellem iagttagelse/beskrivelse og forfatterens egen tolkning/refleksion.
Fx s. 3 de to sidste afsnit, "Bakke ved bakke … etc." og "Og mens man stirrer på disse legemer .. etc."

# data[].attributes.body
1. Dialog fylder meget i teksten. Mange af dialogbidderne er meget 'hverdagsagtige' og simple. Det er underspillet, men siger alligevel meget: "Her er vidst mange i dag" siger noget om, at hans følger har et meget nøgternt forhold til lig.

2. Spring i tid - der skiftes mellem flere forskellige steder: lighuset, hospitalet, hvor man ikke taler om de døde, og et minde fra Klitmøller Strand.

3. En meget tilstedeværende fortæller. Det er heller ikke, som om han forholder sig neutral, men lader sine egne indtryk være synlige. Sådan viser fortælleren, hvordan læseren skal føle.

# data[].attributes.body
Hans brug af varierede sætningslængde giver sætningerne betydning. Han stopper brat op, med korte sætninger, når han skal understrege noget. Og han trækker sætningen ud, så de bliver lange, når han skal beskrive i detaljer:

”Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen. Så bliver der stille.”

Han bruger sammenligninger til at beskrive de scener og iagtagelser han gør sig. Han bruger en sammenligning som sin egen refleksion over, hvad han ser:

”Som om man var ængstelig for at vække den sovende, som ikke kan vågne.”

”Og midt på gulvet kisten, uden kranse, næsten uden sirater: disse flade, sorte kister, der er bare og nøgne som fattigdommen.”

Han gør brug af gentagelser til at beskrive. Det skaber på en måde fremdrift

”Hvor fjernt fra de dødssenge, vi bereder vore døde. Vi lægger dem til hvile i deres egen stue, vi lægger dem til ro, som om de sov. Vi freder om dem de sidste timer, og liget, bliver ved at være den, vi engang elskede”

# data[].attributes.body
Giver et levende og detaljeret billede af den væmmelse ham føler omkring at være tæt på døden og de voldsomme associationer det giver ham. Det er et væsentligt fokusgreb, at han lader jeg-personen styre fortællingen. Det bedrager til man som læser bliver involveret i jeg-fortællerens erindringer. Eksempel: Og i det samme så jeg for mig et forfærdeligt billede, jeg engang har set i et engelsk blad: en kvinde, der styrter om foran et af la morgue's glasskabe: Liget halvt fortæret, det rislende vand, klædningsstykkerne. Og foran liget kvinden som slået lynsnart af middagssolens stik. Al selvmordets væmmelse rummedes i dette billede

Han laver en personificering af døden og sygdommen - frygten kan ændre rum. Det gier teksten et nedslag og sænker rytmen. Eksempel:Døden eksisterer ikke på hospitalerne: den kunne skræmme den syge. Han ved jo, den er der, hans frygt lader den true i hver krog, gemmes bag hvert forhæng. Som under en koleraepidemi kan frygten langs disse rum stivne og blive til panik. Derfor udvisker man døden og tilintetgørelsen, der altid er tavs, er her endnu tavsere, end den plejer. Thi selv det slør af hvisken, man ellers lægger om den, er her borte.

Hans brug af analogier. Tilflugtsted for livet, og dødenn må fryse. Et formuleringensgreb, der i høj grad benytter sig af billedsprog. Eksempel: som forstuen til et værksted ser det ud, gulvet går noget op og ned. Fugten sætter pletter på væggene. Et kummerligt tilflugtssted for livet, hvor døden må fryse.

# data[].attributes.body
- Tekstens gennemgående appelform er patos. Ordene er meget følelsesladet og vi bliver taget gennem scener og observationer fra start til slut.
- Forfatteren personificerer følelser og genstande: “Æresfrygten er flygtet med det skræmmende…”

# data[].attributes.body
Teksten har en god fremdrift. I anslaget får vi at vide, hvad artiklen vil handle om, men det bliver omtalt med mystik. Hvad kommer vi til at se?

Herman Bang er rigtig god til at sætte scenen i lighuset og komme med betragtninger/observationer. Som læser er det nemt at sætte sig ind I de tanker og følelser, som er forbundet med lighuset.

Eksempel:

Slægtningene sidder uden for bag portiéren, de kryber sammen, de ligesom gemmer sig for hinanden, og uroen, der snart jager som tusind hamrende pulsslag, snart samler sig som i et gispende sting, lader hjerterne snart slå hurtigt, snart stå stille. Og mens de lytter, mens de skræmmende ører lader tavsheden tale i feber som de hamrende pulse, er det, som om døden lagde sig dræbende overalt.

# data[].attributes.body
1. Formgreb:

Herman Bang forfører i indledningen ved at opbygge spænding; lighuset bliver mystificeret. Da gåturen til lighuset begynder, altså i midten, bruger forfatteren observationer og refleksioner til at beskrive den "store" historie - men han bygger stadig spænding op. I enden af reportagen bliver spændingen forløst, fordi læseren får lighuset at se indefra.

2. Observationer, der kan forankre budskabet i en konkret virkelighed:

Bangs observationer viser budskabet gennem konkrete billeder på døden. "Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides." Observationen giver et billede på, at døden gemmes væk. Afsides. Det bliver et billede på, at døden ikke er noget, folk vil konfronteres med.

3. Formuleringsgreb:

Teksten får liv gennem billeder: "På de bakker lægger man ligene ligesom oste i ostekammeret" skaber Bang et billede. Læseren kan se lighuset for sig. Men billedet viser også, at døden bliver pakket væk.

# data[].attributes.body
Herman Bang gør brug af sammenligninger i teksten. "… tre bakker, sorte med en hulning i midten: tre rækker lige over hinanden ligesom i bagerierne eller i herregårdsmejerier"
Det skaber billeder i læserens hoved, så læseren får en idé om, hvordan lighuset ser ud - fordi læseren ved, hvordan bagerierne ser ud.

Fokuserer ved at bryde sætningen i kortere dele.

Bakke ved bakke. Nummer på lagenerne. Under de hvide klæder ligger legemer krummede, det ligs knæ har ikke kunnet rettes, og benene er helt kroget sammen; det andet ligger om på siden: gigtsvaghed og alderdomskrogheder kunne end ikke rettes i døden.

Dette er medvirkende til at skabe en bestemt rytmik i teksten. Først er beskrivelsen meget kort og præcist, derefter bredes den ud.

Giver teksten en personlig stemme ved at skrive sig selv ind i historien.

Det hjælper læseren til at føle, at man selv befinder sig i lighuset.

# data[].attributes.body
- Teksten er billedskabende (sproget bruges som kamera). Det, man ser, bliver beskrevet meget konkret.
○"Han standsede foran et gråt hus, halvt et værksted, halvt et skur. Der stod en dør åben, og man så ind i en gang, hvor der var stablet gamle lægter sammen bunkevis, også nogle gulvplanker, der lå side om side med dynger af høvlspåner, og nogle afbrudte stoleben."
○ "Bundet af dette billede standsede jeg foran ligstuedøren, indtil min fører havde skubbet mig ind i et rum, hvor der var mere end halvvejs tusmørke. Når man havde vænnet sig til mørket, så man på hver sin side et snavset, gråt, fugtigt lagen, ophængt på en jerntråd. Bag de forhæng lå ligene."

- Han forankrer budskabet i konkrete detaljer/observationer. F.eks. Er budskabet, at man ikke forholder sig til døden, og det bliver forankret gennem hans beskrivelse af, hvor afsides lighuset ligger.
○ "Vi gik ned ad gange, ned ad trapper, over gårde, gennem smøger. Lighuset lå virkelig afsides: de døde får ikke lov til at forstyrre de levende. Det er så naturligt, at man lægger det afsides: i hospitalerne skyr man døden. Hvor angst og overtro lader alle dø, har skinnet bortskaffet døden. Er man velhavende nok til at have eneværelse, kan man selv dø - ens nabo dør aldrig. Man har hørt ham jamre dag og nat, og hans jamren har forjaget søvnen, man har hørt hans stønnen, når man blundede, hans kasten sig har vækket én af feberdøsen."

# data[].attributes.body
1. Selvom teksten er alvorlig og en smule uhyggelig, så formår Bang at 'lette' teksten ved at bruge sine små sproglige finurligheder. Det gør han ved at bruge sammenligninger og personificeringer. Fx: ”Man kunne trænge til denne

musik, man var noget nær som stivnet derovre i lighuset.”og ”Men her er jo værksted,'' sagde jeg og så på væggene, der var grå, og hvor murstenene grinede snavset

frem bag kalken.”

2. Bang er også en mester til at male både konkrete og abstrakte billeder. Det gør han i denne tekst i forbindelse med døden. Han gør døden konkret ved at beskrive ligene, deres udseende og lugt. Når han taler mere abstrakt om døden, beskriver han stemningen i lighuset og de omkringliggende omgivelser, og hvilke følelser det vækker.

3. Han har valgt at gøre sig selv tydelig som fortæller. Ved at bruge den fortælleteknik giver han teksten mere ethos. Hans sympatiske observationer og tanker gør, at han er en troværdig fortæller. Derudover bidrager han også med sine egne erfaringer og oplevelser med død på andre tidspunkter i sit liv. Det giver teksten kant, når det ikke udelukkende er kolde observationer, vi får givet. Han giver teksten liv, selvom det er døden han skal beskrive.

Fx: ”Jeg ved ikke, hvad jeg havde ventet, men jeg tilstår, jeg frygtede, jeg ville vende om. Det var et andet billede, der gjorde mig angst, et minde fra Klitmøller strand. Man havde spurgt mig, om jeg ville se ligene. De lå derinde i det hus. Men jeg havde ikke turdet. De så naturligvis noget fæle ud, havde strandfogden sagt. Så da vi skulle køre, faldt mit øje på en besynderlig udstilling på et bord i gården: støvler med oprevne skafter, strømper, uldklæder.”

# data[].attributes.headline
Oliver Agretoft Sørensen og Johan Hattens Gudmandsen
•	Sanselige fortællinger lader læseren føle, smage, høre og lugte til lighuset. Hermann Bang sørger for at vise os, hvordan lighuset er gennem vores sanser, i stedet for at fortælle os det. 

”hun finder på påskud for portørernes skridt langs gangen, for klorlugten og for flytningen af sengen”

•	Dialog og monolog sætter liv i teksten. Dialogen mellem Herman Bang og embedsmanden og føreren liver teksten op. Det suger læseren ind, fordi man nødvendigvis må forestille sig nogen sige ordene.

”De ved, det er vort la morgue”

•	Sætninger varieres, så der kommer krudt på i dele, der skal have mere tyngde. 

”Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt”

# data[].attributes.subject
Oliver Agretoft Sørensen og Johan Hattens Gudmandsen
•	Sanselige fortællinger lader læseren føle, smage, høre og lugte til lighuset. Hermann Bang sørger for at vise os, hvordan lighuset er gennem vores sanser, i stedet for at fortælle os det. 

”hun finder på påskud for portørernes skridt langs gangen, for klorlugten og for flytningen af sengen”

•	Dialog og monolog sætter liv i teksten. Dialogen mellem Herman Bang og embedsmanden og føreren liver teksten op. Det suger læseren ind, fordi man nødvendigvis må forestille sig nogen sige ordene.

”De ved, det er vort la morgue”

•	Sætninger varieres, så der kommer krudt på i dele, der skal have mere tyngde. 

”Her er dødt. Hverken uhyggeligt eller højtideligt eller skrækkeligt, kun dødt”

# data[].attributes.body
1.  Formuleringsgreb - Herman Bang benytter sig af formuleringsgreb. Eksempelvis i sekvensen hvor han beskriver lighuset med ordene: "På de bakker lægger man ligene som oste i ostekammeret", hvor man skaber et billede for læseren om lighusets udseende.
2. Hans beskrivelse af kroppene bliver meget logos baseret. Han skriver: "Hvor er vel dødens højtidsfuldhed, hvor dens ensomhed her, hvor legeme bliver pakket til legeme, krop ved krop". Selvom det kan virke som en "kold og kynisk" beskrivelse af hvor alle mennesker ender er der også patos involveret, da ord som ensomhed vækker følelser i os.

3. Herman Bang gør brug af sig selv og et minde fra klitmøller strand, hvilket er med til at give noget "ethos" til historien. Det giver noget andet end det kolde logosbaseret som jeg nævnte i punkt 2.

# data[].attributes.body
1. Herman Bang skriver med en speciel rytmen i sin tekst. Der er både opremsninger og korte og lange sætninger. Det giver en læselyst, som er mange år forud for sin tid.

2. Herman Bang er utrolig dygtig til at male billeder i læserens hoved med sproget. Det engagerer læseren dybt i historien og er med til at fastholde ens opmærksomhed hele vejen igennem. Sproget er også med til at skabe en lidt dyster stemning, hvilket passer godt overens med, at det foregår i et lighus. Eksempelvis:

"Og mens de lytter, mens de skræmmende ører lader tavsheden tale i feber som de hamrende pulse, er det, som om døden lagde sig dræbende på alt."

3. Han laver mange personificeringer og besjælinger. Eksempelvis:

"Murstenene grinede", "døden lagde sig dræbende på alt".

På den måde får Bang skabt en stemning, hvor for eksempel døden eksisterer som en fysisk ting, selvom det er et abstrakt koncept. Det giver teksten liv og igen øger læsevenligheden.

# data[].attributes.body
1. Han får dialogerne til fungerer rigtig godt. På en måde siger de ikke så meget, men mellem linjerne siger de rigtig meget.

2. Han leger også meget med tempoet, som fungerer rigtig godt, og driver på en måde læseren igennem teksten. Han gør det med at varierer sætningensopbygningen fra kort til lang, men også med opremsninger og gentagelser.

3. Så har han generelt også rigtig mange gode observationer med. Han er god til at sætte scenen og stemningen, så læseren bliver grebet og ført igennem teksten

# data[].attributes.headline
Nikolaj, Oliver, Andreas, Kristian og Joachim

# data[].attributes.subject
Nikolaj, Oliver, Andreas, Kristian og Joachim

# data[].attributes.body
1. Dialog:
Dialogen i historien er med til at skabe en dynamik i fortællingen. Den er med til at drive handlingen frem ad på en naturlig måde.
2. Variation af sætninger: Han benytter sig af forskellige tempi. Han bruger både korte og lange sætninger, opremsninger og gentagelser

3. Beskrivende sprog
Sproget i teksten er utroligt billedskabende. Der arbejdes meget i scener som gør at man får mange klare billeder af hvordan det ser ud i lighuset. Det gør også at man får en klar følelse af den stemning der hersker.

Eksempel:

Han stansede foran et graat Hus, halvt et Værksted, halvt et Skur. Der stod en Dør aaben, og man saa ind i en Gang, hvor der var stablet gamle Lægter sammen bunkevis, ogsaa nogle Gulvplanker, der laa Side om Side med Dynger af Høvl- spaaner, og nogle afbrudte Stoleben.