# data[].attributes.body
on kogu rauaaja varaseim periood Põhja-Euroopas. Eesti algas eelrooma rauaaeg kokkuleppeliselt aastat 500 eKr. Eelrooma rauaaja lõpp määratakse sõlgede ilmumisega Eesti tarandkalmetesse 50 pKr.
Peamine asulatüüp oli tavaliselt üksikmajapidamisest koosnev avaasula,  leidus ka kindlustatud asulaid. Kujunes välja ühe domineeriva talu süsteem – igas piirkonnas asus muidu ühetaoliste majapidamiste kõrval üks märgatavalt jõukam talu, millel oli ilmselt privilegeeritud ligipääs strateegilistele ressurssidele ja kaubavahetuse saadustele ning millele teised talud maksid mingil kujul maksu.

# data[].attributes.body
Eesti kestis rooma rauaaeg 50–450 pKr, perioodi algust tähistab tüüpiliste tarandkalmete rajamise algus ning sõlgede ilmumine kalmetesse ja lõppu tarandkalmete ehitamise lõpetamine ja kivivarekalmete rajamine. Sellelejärgnes rahvasterännuaeg.

# data[].attributes.body
Kestis aastatel 600–800. Selle ajaperioodi jooksul tihenesid suhted skandinaaviaga, toimus rahvaarvu kasv ja hakati rajama linnuseid veeteede äärde, viidates kaubandusele

# data[].attributes.body
kestis Eestis aastatel 800 – 1050 pKr. Selle algus on arheoloogilise materjali raskesti dateeritav, selle lõppu tähistavad aga selged muutused, nagu linnusest ja asulast koosnevate keskuste mahajätmine ja uute linnuste rajamine koos külaasustuse kujunemisega, uute kalmistute, sealhulgas laibakalmistute rajamine, rikkalikumate hauapanuste ilmumine, kederkeraamika kasutuselevõtt.
Viikingiajal jõudis mööda Idateed siia suurel hulgal Araabia hõbemünte. Eesti ülikute rajatud linnusasulate ning suuremate kaubasadamate ümber kujunensid aja jooksul muinaskihelkonnad, mis lõpuks liitusid maakondadeks. Eesti kõige olulisemaks käsitööharuks kujunes viikingiajal raua sulatamine ja raudesemete valmistamine.

# data[].attributes.body
Hilisrauaaeg on Eesti ala ajaloo periodiseeringus rauaaja ja ühtlasi kogu muinasaja viimane periood, mis dateeritakse tavaliselt aastatesse 1050–1200/1227/1250. Andres Tvauri hinnangul toimus üleminek eelnevalt ajajärgult – viikingiajalt – hilisrauaajale aastatel 1000–1060. Perioodi lõpuaja määratlemine sõltub sellest, kas võtta aluseks põhjalikemate kirjalike allikate ilmumine 13. sajandi alguses, Eesti ala vallutamise lõpuleviimine Liivimaa ristisõjas 1227. aastal või materiaalse kultuuri muutus, mis kestis kuni sajandi keskpaigani. Hilisrauaajale järgnes keskaeg.
Hakati kasvatama talivilja ning eestlaste põhitoiduks sai rukkileib.

# data[].attributes.body
Eel-Rooma ja Rooma rauaajal üksiktaluline asustus laienes ja rahvaarv kasvas. Eelviikingiajal välja kujunenud asustus- ja võimustruktuur linnuste ja nende juures paiknenud kesksete küladega elas viikingiajal oma õitseaega, need asetsesid peamiselt veeteede juures. Hilisrauaaja algul, 11. sajandil toimus oluline murrang Eesti asustuspildis. Senine linnusasula süsteem lagunes, kõikjal üle maa jäeti enamik vanadest linnustest maha ning ehitati uusi ja võimsamaid paremini kaitsetavasse kohtadesse, need muutused toimusid ilmselt rohkenenud rüüsteretkede ja kohalike ülikute soovi pärast. Ka rajati hulgaliselt talusid ja külasid uutesse kohtadesse ning suur osa viikingiajal kasutatutest hüljati. Hilisrauaajal võib juba kindlasti rääkida peamise asustusüksusena küladest.

# data[].attributes.body
Tegeldi põhiliselt karjakasvatusega, säilisid tihedad sidemed ülemeremaadega. Levis aletamine ja söödiviljelus. Inimesed muutusid paiksemaks. Peamisteks elatusaladeks oli põlluharimine ja karjakasvatus. Põllundus tõusis teiste majandusharude seas esikohale. Põlispõlde hariti kaheväljasüsteemi järgi.

# data[].attributes.body
Peamine elatusala oli alepõllumajandus, tegeldi ka loomapidamisega (veised, hobused, lambad, sead), küttimisega, kalapüügiga ja metsmesindusega. Käsitööaladest olid välja kujunenud raua tootmine ja töötlemine (Rikassaare relvaleid), hiljem ka savinõude valmistamine.

# data[].attributes.body
toimus üleminek ribapõllusüsteemile, aga muid muutusi väga ei olnud.

# data[].attributes.body
Arenes põllundus, juurde tuli algne käsitöö(sepandus).

# data[].attributes.body
viikingiteajal suurenes kaubandus välismaaga ja suurenes nähtavalt kohaliku rahva rikkus, sellel ajal jõudis siia ka uued sõjapidamisviisid lükates Eesti vallutamise aja tunduvalt edasi.

# data[].attributes.body
Tegemist pidi olema tähtsate ülikute ja nende kaaskonnaga, sest igale mehele oli kaasa pandud mõõk. Salme leid on ainulaadne kogu Euroopas, sest suurema laeva puhul on tegemist Läänemere vanima teadaoleva purjelaevaga, samuti pole kusagilt mujalt leitud nii palju sellest ajastust pärinevaid langenud sõdalasi üheskoos.