# data[].attributes.headline
Concili de Trento- Comença la Contrareforma

# data[].attributes.subject
Concili de Trento- Comença la Contrareforma

# data[].attributes.body
1545-1563
La contrareforma va ser el període de ressorgiment catòlic que començà amb el Concili de Trento (1545-1563) i acabà amb el final de la Guerra dels Trenta Anys (1648), i va ser iniciat en resposta al cisma provocat per Martí Luter i les diferents esglésies protestants. Consistí en una sèrie de canvis a l'Església Catòlica per fer front a les crítiques de l'època i enfortir-se davant les altres confessions.

La contrareforma va ser un esforç integral compost per quatre elements principals:
1. Reconfiguració eclesiàstica o estructural.
2. Ordes religiosos.
3. Moviments espirituals.
4. Dimensions polítiques.

# data[].attributes.body
1598
Gian Lorenzo Bernini fou un dels artistes més importants del barroc italià. Va practicar l'escultura, la pintura, l'arquitectura i va dissenyar diversos espectacles.
Va néixer a Nàpols el 7 de desembre de 1598, i va morir, amb 81 anys, a Roma el 28 de novembre de 1680. Actualment, està enterrat a la basílica de Santa Maria Major.

El seu pare, Pietro Bernini, era escultor i va ser el seu primer mestre. Va guanyar-se, a causa del seu precoç talent, el favor del papa Pau V. Com a favorit dels papes, va esdevenir arquitecte de la basílica de Sant Pere del Vaticà. Va treballar sense interrupció per als pontífexs: Gregori XV el va fer cavaller; Urbà VIII el va omplir de riqueses; més aviat en desgràcia sota el pontificat d'Innocenci X, no va fer-hi més que la font dels quatre rius de la plaça Navona.

# data[].attributes.body
1599
Francesco Borromini, era un prominent i influent arquitecte barroc de Roma.
Va néixer a Bissone (Ticino, Antiga Confederació Suïssa) el 25 de setembre de 1599, i va morir a Roma (Estats Pontificis) el 3 d'agost de 1667.

# data[].attributes.body
1604
Michelangelo Merisi da Caravaggio. Pintor llombard, és un dels exponents més destacats de l'escola naturalista que va sorgir a la Península Apenina com a oposició al corrent manierista que va dominar l'escenari artístic del segle XVI.
Va néixer a Milà (Llombardia) el 29 de setembre de 1571, i va morir, de neurosífilis, a Porto Ercole (Toscana) el 18 de juliol de 1610.

El Sant Enterrament és una de les obres mestres del citat pintor italià. Està realitzada a l'oli sobre tela i té unes dimensions de 300 centímetres d'alt per 203 d'ample. Va ser pintada cap a 1602-1604, encara que uns altres parlen d'h. 1600-1604 i es conserva en la Pinacoteca Vaticana de la Ciutat del Vaticà.

- Mètode de fabricació: oli sobre tela.
- Moviment: Barroc.
- Dimensions: 300 cm (Alçada) × 203 cm (Amplada).

# data[].attributes.body
1635
Peter Paul Rubens, va ser un diplomàtic, i el pintor barroc més popular de l'escola flamenca. El seu estil exuberant emfatitzava moviment, color i sensualitat. Va tractar tota classe de temes pictòrics, de religió, d'història, de mitologia clàssica, escenes de caça, retrats, així com il·lustracions per a llibres i dissenys per a tapisseries. Va ser molt prolífic en la producció d'obres; es calcula que va arribar a pintar uns 3.000 quadres. També dominava diverses llengües i va ser un gran humanista i un bon diplomàtic.
Va néixer a Siegen (Westfàlia) el 28 de juny del 1577, i va morir a Anvers el 30 de maig del 1640.

Les Tres Gràcies és un quadre de Rubens exposat al Museu del Prado de Madrid.
Les tres formoses dones es caracteritzen per la flacciditat de les seves carns i l'ampul·lositat dels seus contorns. Semblen més aviat tres bacants que les pudoroses Càrites de la Mitologia hel·lènica. A part d'aquestes tendències realistes, la composició del gran artista de Flandes destaca per l'elegància amb què estan agrupades les tres figures i pel gran coneixement que demostra a l'emmotllament de les carns que per la seva morbidesa i frescor apareixen palpitants. Aquestes carnacions clares irradien llum a la resta de l'obra. El trio està emmarcat per un arbre a l'esquerra i una cornucòpia daurada a la dreta, de la que brolla aigua, amb una garlanda de flors per sobre.

- Mètode de fabricació: pintura a l’oli.
- Gènere: pintura mitològica i nu.
- Dimensions: 221 cm (Alçada) × 181 cm (Amplada).

# data[].attributes.body
1642
Rembrandt Harmenszoon van Rijn fou un pintor i gravador neerlandès. Generalment, és considerat com un dels més grans pintors i gravadors de la història de l'art europeu i el més important de la història holandesa. Les seves contribucions a l'art van formar part d'un període que els historiadors anomenen edat d'or holandesa. Va néixer a Leiden (Països Baixos) el 15 de juliol de 1606, i va morir a Amsterdam el 4 d'octubre de 1669.

La ronda de nit o La ronda nocturna és una de les obres mestres més famoses del pintor neerlandès Rembrandt pintada entre el 1640 i el 1642. Aquesta és una de les joies de l'exposició permanent del Rijksmuseum d'Amsterdam, pinacoteca especialitzada en art neerlandès.

- Mètode de fabricació: oli sobre tela.
- Gènere: chutterstuk.
- Moviment: barroc.
- Dimensions: 363 cm (Alçada) × 437 cm (Amplada).

# data[].attributes.body
1665 - 1667
Johannes Vermeer de Delft fou un pintor neerlandès especialitzat en interiors domèstics, retrats i vistes urbanes, considerat un dels més grans de tots els temps.
La data de naixement de Vermeer no es coneix. Només se sap que fou batejat el 31 d'octubre de 1632 a l'església nova de Delft. Va morir el 15 de desembre de 1675, deixant onze fills i una família força empobrida a causa d'una crisi econòmica que va enfonsar el mercat holandès d'art. La seva esposa, Catharina Bolnes, es va declarar en fallida i després d'una llarga batalla legal, es va veure obligada a vendre els quadres del seu marit per poder pagar els deutes.

La noia de la perla, coneguda també com La noia amb turbant, és un quadre fet per Vermeer de Delft, entre 1665 i 1667, i actualment es troba en el Museu Mauritshuis, La Haia.

La noia de la perla és una de les obres més famoses del pintor de Delft. La ubicació de la model en un primer pla reforça aquesta hipòtesi, encara que per desgràcia en desconeixem el nom; s'ha suggerit, però, que podria tractar-se de Maria, la filla de Vermeer. El bust de la noia, de perfil, es retalla davant d'un fosc fons neutre i el seu cap, entregirat, dirigeix la mirada cap a l'espectador. La seva boca, oberta lleugerament com si anés a parlar.

- Mètode de fabricació: pintura a l'oli.
- Gènere: tronie.
- Moviment: pintura barroca als Països Baixos.
- Dimensions: 44.5 cm (Alçada) × 39 cm (Amplada).

# data[].attributes.body
1667
Francesco Borromini, que patia de trastorns nerviosos i depressió, va escriure una carta abans de suicidar-se: "me puse impaciente y pensé como hacerme algún daño corporal. Permanecí en este estado hasta cerca de las ocho, cuando recordé que tenía una espada en el respaldo de la cama, colgada entre las velas consagradas, y en mi impaciencia por tener una luz tomé la espada, que cayó de punta junto a mi cama. Caí sobre ella con tal fuerza que terminé atravesado en el piso. Debido a mi herida comencé a gritar, con lo que Messer Francesco Massari, mi criado joven, entró rápidamente al cuarto, abrió la ventana, y al verme herido, llamó a otros que me ayudaron a recostarme en la cama y quitarme la espada. Así es como resulté herido".

Finalment, Borromini es va treure la vida el 3 d'agost de 1667 a Roma, després de la finalització de la capella Falconieri (la capella principal) de San Giovanni dei Fiorentini, on va ser enterrat.

# data[].attributes.headline
Inici de la construcció del Palau Versalles

# data[].attributes.subject
Inici de la construcció del Palau Versalles

# data[].attributes.body
1631
El palau de Versalles és el gran palau dels reis de França, a la ciutat que li dona el nom, al departament d'Yvelines (l'Illa de França), a uns 20 km de París. Fou fet construir per Lluís XIII i fet ampliar per ordre de Lluís XIV. La més famosa de les estances és el Saló dels miralls. Lluís XIV va deixar París i va decidir construir Versalles, com una petita ciutat allunyada dels problemes. Tindria diverses etapes constructives, marcades per les amants de Lluís XIV.

# data[].attributes.headline
Servet - Descobreix la circulació pulmonar de la sang

# data[].attributes.subject
Servet - Descobreix la circulació pulmonar de la sang

# data[].attributes.body
1553
Miguel Servet (Villanueva de Sigena, 1509, Ginebra, 1553), va ser teòleg i metge, encara que es va dedicar a l’estudi d’altres ciències com l’astronomia, meteorologia, geografia, física o matemàtiques.

El que ens interessa sobretot és el seu descobriment i publicació de la circulació pulmonar o doble circulació de la sang. Va publicar aquest descobriment en un llibre de teologia “La restitució del cristianisme”.

TEORIA DE LA CIRCULACIÓ PULMONAR DE LA SANG:
Segons la tradició bíblica, l’anima es troba a la sang. Amb aquesta idea, Servet es va dedicar a estudiar la circulació de la sang per comprendre millor la naturalesa de l’ànima. Així va descobrir que, contràriament a el que es pensava a la medecina galènica, la sang no passava del ventricle dret a l’esquerre a través d’uns porus a la paret del cor, sinó que anava fins els pulmons per a oxigenar-se i tornava després al ventricle esquerre. En el llibre “La restitució del cristianisme” va explicar que als pulmons te lloc la mescla de l’aire amb la sang i aquesta mescla s’envia al cor. Al cor per tant no té lloc l’oxigenació de la sang i tampoc passa la sang d’un ventricle a l’altre, ja que no hi ha orificis que permetin el pas.
Un altre punt de la tradició galènica era el paper del fetge, que era considerat com el centre de la circulació de la sang, on es formava aquesta a partir dels aliments. Servet va descobrir que el fetge tenia un paper important, el que ara diem que fan l’artèria Hepàtica i la vena Porta, però no era el paper principal, que té lloc al sistema cor-pulmons.

# data[].attributes.body
1628
William Harvey va ser un metge anglès que va ser el primer a descriure correctament i en detall el sistema circulatori i les propietats de la sang bombejada al cos pel cor.  Va neixer a Folkestone l'1 d'abril de 1578, i va morir a Roehampton el 3 de juny de 1657.

"De Motu Cordis" (conegut també com "Sobre el moviment del cor i la sang"), és un llibre dedicat al rei Charles I, publicat a Frankfurt el 1628 que consta de 72 pàgines en 17 capítols. Conté una clara i detallada descripció del funcionament del cor i el moviment circular de la sang pel cos. Com que tenia una simple lent i no pas un microscopi no va ser capaç d’aconseguir-ne imatges adequades. Harvey va fer els seus experiments principalment en animals. Remarca el fet que els dos ventricles cardíacs es mouen junts gairebé simultàniament i no independentment com deien els seus predecessors.

# data[].attributes.body
1632
Galileu Galilei va ser un físic, matemàtic, i filòsof toscà que va tenir un paper important durant la revolució científica. Va millorar el telescopi i, per tant, l'observació astronòmica, i va donar suport a la teoria heliocèntrica de Nicolau Copèrnic.

El model heliocèntric, és el model cosmològic segons en el qual el Sol és el centre del sistema solar i tots els planetes orbiten al seu voltant.

Galileu va construir un telescopi i l'enfocà al firmament. Va ser el primer a adonar-se de la veritable magnitud de l'Univers. Va observar estrelles mai vistes fins llavors. Va descobrir els quatre satèl·lits de Júpiter i va constatar que giren al voltant d'aquest planeta i que per tant la Terra no és el centre de tots els moviments dels cossos celestes; va descobrir els cràters de la Lluna i les taques solars, el que posava en dubte que els astres estiguessin compostos per un èter immutable diferent dels elements terrestres. A més va descobrir les fases de Venus.
Per a les seves explicacions, que gairebé li van costar la vida, va adoptar el model heliocèntric de Copèrnic, però va seguir suposant òrbites circulars per als planetes.

# data[].attributes.body
1637
René Descartes va ser un important filòsof racionalista francès del segle xvii, també conegut per les seves obres de matemàtiques i de diferents branques de la ciència. És considerat el pare de la filosofia moderna, en ser el primer a proposar el problema de la validesa del coneixement com a primera qüestió filosòfica, i una de les figures clau de la revolució científica.

El Discurs del Mètode és la principal obra del filòsof René Descartes i es considera una obra fonamental de la filosofia occidental amb implicacions al desenvolupament de la filosofia i de la ciència.

El mateix René Descartes, divideix el seu Discurs en sis parts:
1. Constitueix una autobiografia intel·lectual en la qual Descartes posa en dubte tots els coneixements apresos al llarg de la seva educació. En aquesta primera part René proposa un nou mètode per arribar a un saber que sigui segur. Al mateix temps realitza una dura crítica a les ciències i a la filosofia escolàstica del seu temps. Conclou dient que l'única forma de trobar la veritat està en un mateix.
2. Al principi d'aquesta segona part ens parla d'una habitació d'hivern on junt amb una estufa va disposar de la tranquil·litat necessària per començar a elaborar el seu mètode. Tot seguit senyala que les ciències, en haver estat realitzades per diversos autors, cada un amb la seva pròpia opinió, no són portadores d'un vertader saber. Proposa renunciar a aquesta diversitat d'opinions que ens han estat ensenyades i en el seu lloc escollir-ne d'altres amb la pròpia raó. Descartes aclareix que aquesta reforma no està encaminada a reformar l'ensenyança oficial, ni l'ordre social, sinó que només exposa la manera segons la qual ell ha portat a terme una reforma del seu propi pensament. Un cop aclarit això, pren la radical decisió de dubtar de forma metòdica i provisional de tot el que l'envolta. A continuació exposa d'una forma molt breu els fonaments del seu nou mètode, els quals ha trobat en la lògica, en l'anàlisi geomètrica i en l'àlgebra.
3. Descartes havia establert a la segona part el dubte metòdic per poder arribar a la veritat, però a la tercera part explica que, mentre es dedicava a estudiar això, havia de crear una moral provisional que regís la seva vida. Aquesta moral provisional tenia una sèrie de màximes. Com a conclusió a la seva moral provisional el primer pensador modern decideix dedicar tota la seva vida a cultivar la raó i a avançar en el coneixement mitjançant l'ús del seu mètode. Per posar en pràctica el mètode, Descartes decideix posar-se a viatjar i a conversar amb gent. Durant nou anys porta a terme aquesta feina, malgrat que durant aquest temps avança molt en el coneixement de la veritat no aconsegueix trobar els fonaments d'una filosofia "més certa que la vulgar".
4. El primer que fa és posar en pràctica el dubte metòdic, la qual cosa el porta al primer principi de la seva filosofia: cogito, ergo sum (penso, aleshores existeixo), ja que mentre pensa que tot és fals és absolutament necessari que ell pensi i, per tant, és quelcom i existeix. A partir d'aquest primer principi Descartes estableix l'existència de Déu. El segon argument parteix de la nostra pròpia imperfecció, ja que si nosaltres que coneixem el que és perfecte ens haguéssim creat a nosaltres mateixos ens hauríem fet perfectes. Per tant es requereix un creador del nostre ser, que té en si aquestes perfeccions, Déu, del qual depèn tot i sense el qual res podria existir. Però Descartes, al final, tenint en compte el que ha dit, afirma que és el nostre deure i no el de Déu, alliberar-nos de les il·lusions i evitar els errors.
5. En aquest capítol explica breument el contingut de Le monde. Aborda l'explicació de la formació del món organitzant-lo al voltant del problema de la llum: el sol la produeix, els cels la transmeten, la terra i els planetes la reflecteixen, i l'home n'és el seu espectador.
Després d'això estableix les principals funcions de l'ésser viu. Sosté que el cor es dilata i es contrau degut a la calor que emet i que gràcies a això els "esperits animals" són transportats a diversos òrgans.
Per acabar, Descartes prova la distinció de l'home enfront dels animals perquè els homes necessiten pensament o ànima racional.
6. En aquest últim capítol Descartes estableix una sèrie de reflexions sobre l'abast de la investigació científica i fins i tot es qüestiona la publicació de les seves investigacions sospesant les raons a favor i en contra. Així, en primer lloc, el progrés de la ciència reporta múltiples beneficis materials i morals. En segon lloc, el progrés científic necessita la comunicació de les experiències d'altres persones. Totes aquestes raons porten a Descartes a publicar només el Discurs del mètode i els assaigs que l'acompanyen. Ja, al final de l'obra, afirma que es va a consagrar a la medicina i de nou afirma que no vol ser important al món, per poder així dedicar-se a l'estudi sense obstacles i sense distraccions.

# data[].attributes.body
1643
L'Evangelista Torricelli fou un físic i matemàtic italià, conegut per ser l'inventor del baròmetre.

El 1643 va realitzar el descobriment del principi del baròmetre, que demostrava l'existència de la pressió atmosfèrica. Per això, Torricelli va omplir de mercuri un tub d'aproximadament 1 m de llarg, (tancat per un dels extrems) i el va invertir sobre un cubeta plena de mercuri. Immediatament la columna de mercuri va baixar diversos centímetres, romanent estàtica a uns 76 cm. Torricelli va arribar a la conclusió que la columna de mercuri no queia pel fet que la pressió atmosfèrica exercida sobre la superfície del mercuri (i transmesa a tot el líquid i en totes direccions) era capaç d'equilibrar la pressió exercida pel seu pes. L'altura de la columna de mercuri (i el coneixement de la seva densitat) li va permetre calcular la pressió atmosfèrica.

# data[].attributes.headline
Construcció de l'església de Sant Agnese

# data[].attributes.subject
Construcció de l'església de Sant Agnese

# data[].attributes.body
1652
L'església de Sant Agnese és una església basilical de Roma, on se suposa que es guarden els ossos de santa Agnès. L'església es troba a la Via Nomentana a una certa distància fora de la muralla Aureliana que envolta la ciutat antiga.

- Creació: cap al 324.
- Segona construcció: segle VII
- Diòcesi: bisbat de Roma.
- Religió: catolicisme.
- Dedicat a Agnès de Roma.

# data[].attributes.body
1661
Robert Boyle fou un físic i químic angloirlandès. Destaca per haver descobert la llei de compressibilitat dels gasos o llei de Boyle-Mariotte i per haver introduït la noció d'element químic. Va néixer a Lismore Castle el 25 de gener de 1627, i va morir a Londres el 31 de desembre de 1691.

La llei de Boyle és una de les lleis dels gasos. La llei de Boyle, rep el seu nom del naturista irlandès Robert Boyle (1627-1691) que la descobrí el 1662. El físic francès Edme Mariotte (1620-1684) la descobrí de manera independent el 1676, i per tant a vegades s'anomena llei de Boyle-Mariotte o llei de Mariotte. La llei anuncia que, per als gasos ideals, si la temperatura (T) és constant, pressió (P) i volum (V) són inversament proporcionals. Matemàticament s'expressaria:
PV=K
on K seria la constant si la temperatura i la massa del gas romanen constants.

# data[].attributes.headline
Newton – Llei de la gravitació universal

# data[].attributes.subject
Newton – Llei de la gravitació universal

# data[].attributes.body
1687
Isaac Newton fou un físic, matemàtic i filòsof anglès. Va néixer el 25 de desembre de 1642 a Woolsthorpe Manor, i va morir el 20 de març de 1727 amb 84 anys a Kensington.
Actualment està enterrat a l'abadia de Westminster.

La llei de la gravitació universal de Newton ens diu que la força d'atracció entre dos cossos, amb masses m1 i m2 respectivament, és proporcional al producte de les masses m1 i m2 i inversament proporcional al quadrat de la distància que separa els dos cossos.