# data[].attributes.attachment_link.title
Rocío (documental, versión sin censurar), de Fernando Ruiz Vergara (1980).

# data[].attributes.attachment_link.description
Director: Joaquín Jordá, Nuria Villazán Intérpretes: Joao Maria Pinto, Marian Varela País: España. Año: 1999. Duración: 100 min. Género: Fantástica Color o en B/N: Blanco y Negro Guión: Joaquín Jordá, Nuria Villazán Fotografía: Carles Gusi El doctor portugués Egas Moniz, experto en neurología, popularizó hace sesenta años un experimento biológico por el que, mediante la extirpación del lóbulo central del cerebro (lobotomía) de un mono salvaje, conseguía hacer de él un animal pacífico y sin voluntad.

# data[].attributes.attachment_link.description
This is "Alemania Año Cero (Rossellini, 1948)" by mcgbox.iii on Vimeo, the home for high quality videos and the people who love them.

# data[].attributes.attachment_link.title
Buda explotó por vergüenza - subtitulada en español

# data[].attributes.attachment_link.description
Sinopsis: "Bajo la estatua del Buda que destruyeron los talibanes, aún viven miles de familias. Baktay, una niña afgana de seis años, es incitada a ir a la escuela por el hijo de sus vecinos que lee los alfabetos frente a su cueva.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Logofobia nos editó, en 2013, "Cadáver a la intemperie. Para una crítica radical de las sociedades democráticas occidentales". Esta obra, extensa, consta de los siguientes capítulos:

I) La patria y el viaje del Demofascismo. Nota para estropear lectores (Prólogo)

II) El despotismo de las democracias. Psicopolítica del autoritarismo difuso y de la auto-coerción

III) Cultura etnocida y exterminista. En torno a la "farsa sangrienta" del Liberalismo

IV) La gestión de la desobediencia: transgresión inducida, conflictividad conservadora (Caleidoscopio de las luchas)

V) Los más feos de los hombres (Epílogo)

El día 5 de junio se inició en Granada (Aula Magna de la Facultad de Sociología y Ciencias Políticas), a las 17:00 h, el ciclo "sureste" de presentaciones de "Cadaver a la intemperie", que recaló en Murcia, Alhama, Crevillente, Valencia... A partir del 15 de junio, se presentó asimismo en Barcelona y otras ciudades de Cataluña. En setiembre, se llevó a cabo un ciclo de presentaciones por el norte del Estado y, por último, participó en la Feria del Libro Anarquista de Mallorca. Tras una veintena de presentaciones en España, inicia su andadura en América Latina.

Para descargar esta obra, pínchese AQUÍ

LA GITANEIDAD BORRADA
Si alguien te pregunta por nuestra ausencia
(Ensayo sobre la participación de la escuela en el etnocidio contemporáneo del pueblo histórico romaní)
PDF de "La gitaneidad borrada" sin ilustraciones
PDF de "La gitaneidad borrada" con ilustraciones

Esta obra ha sido publicada por Ediciones marginales. El ensayo, que se puede descargar gratis en pdf desde esta página ( archivo en pdf), queda así al alcance de las personas que prefieran un ejemplar físico. Para obtener un libro, contáctese con la editorial desde este enlace:

https://edicionesmarginales.wordpress.com/

He aquí el índice de la obra:

ITINERARIO

I) LA ESCUELA. PRESENTACIÓN DE LA ANTIPEDAGOGÍA p. 5

1) GENEALOGÍA DE LA ESCUELA p. 6

2) LA FORMA OCCIDENTAL DE EDUCACIÓN ADMINISTRADA. EL "TRÍPODE" ESCOLAR p. 7

A) El Aula p. 7

B) El Profesor p. 7

C) La Pedagogía p. 8

3) EL "OTRO" DE LA ESCUELA: MODALIDADES EDUCATIVAS REFRACTARIAS A LA OPCIÓN SOCIALIZADORA OCCIDENTAL p. 11

II) LA DIFERENCIA. EL EXPONENTE GITANO p. 12

1) IDIOSINCRASIA p. 13

A) Nomadismo p. 13

B) Oralidad p. 23

C) Laborofobia p. 30

D) Sentimiento comunitario p. 35

E) Derecho consuetudinario gitano (la Kriss romaní) p. 40

F) Educación clánica gitana p. 48

G) Anti-productivismo p. 50

H) Aversión al Estado y a sus lógicas políticas p. 58

2) PERSECUCIÓN DE LA DIFERENCIA GITANA p. 64

A) Dos tecnologías para el altericidio: del Pogrom al Programa p. 64

B) El paradigma español p. 64

C) Alteración del modelo en el resto de Europa p. 74

D) Alterofobia administrativa, pero también popular y educada p. 76

APÉNDICE: EN TORNO AL FLAMENCO, FEDERICO GARCÍA LORCA Y EL RECLUTAMIENTO POLÍTICO-IDEOLÓGICO DE LA GITANEIDAD p. 81

III) LA ESCUELA FRENTE A LA DIFERENCIA: HIPOCRESÍA DEL INTERCULTURALISMO Y ANIQUILACIÓN DE LA IDIOSINCRASIA GITANA p. 89

1) EFECTOS ETNOCIDAS DE LA GLOBALIZACIÓN DE LA ESCUELA p. 90

2) INTERCULTURALISMO PERVERSO p. 95

3) DAÑO INFLIGIDO A LA SENSIBILIDAD GITANA POR EL TRIDENTE ESCUELA-PROFESOR-PEDAGOGÍA p. 102

IV) EL ALTERICIDIO SOCIALCÍNICO DEL PUEBLO ROM COMO EXPRESIÓN DEL DEMOFASCISMO (A MODO DE RECAPITULACIÓN TEÓRICA) p. 108

BIBLIOGRAFÍA Y OTRAS FUENTES p. 116

# data[].attributes.attachment_link.title
LOS DISCURSOS PELIGROSOS, blog de Pedro García Olivo

# data[].attributes.attachment_link.description
Logofobia nos editó, en 2013, "Cadáver a la intemperie. Para una crítica radical de las sociedades democráticas occidentales" . Esta obra, extensa, consta de los siguientes capítulos: I) La patria y el viaje del Demofascismo. Nota para estropear lectores (Prólogo) II) El despotismo de las democracias.

# data[].attributes.headline
El enigma de la docilidad. Pedro Garcia Olivo. p71

# data[].attributes.subject
El enigma de la docilidad. Pedro Garcia Olivo. p71

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Malgrat diverses decebedores reculades el 2012, va continuar la tendència mundial cap a l'eradicació de la pena de mort. L'aplicació de la pena capital continua restringida a un grup aïllat de països, i en totes les regions del món s'han observat avanços cap a la seva abolició.

No obstant això, alguns països que portaven molt temps sense fer ús de la pena de mort van dur a terme execucions, entre ells Pakistan (la primera execució en més de quatre anys), Índia (la primera en més de vuit anys) i Gàmbia (la primera en gairebé tres decennis).

Els principals països executors el 2012 van ser Xina, Iran, l'Iraq, Aràbia Saudita, Estats Units i Iemen, per aquest ordre.

Xina va seguir sent el país del món amb major nombre d'execucions però, a causa de la falta de transparència entorn de l'ús de la pena de mort al país, va tornar a ser impossible confirmar les dades per disposar d'unes xifres veritablement representatives de la realitat de la pena capital en aquest país.

Els conflictes i l'agitació contínua a Orient Mitjà i Nord d'Àfrica van dificultar l'avaluació dels esdeveniments relacionats amb la pena de mort a la regió. Iran va tornar a ser el màxim executor de la regió i el segon del món, mentre que a l'Iraq es va observar un alarmant increment de les execucions, que pràcticament van duplicar la xifra de 2011. Com l'any anterior, Aràbia Saudita, l'Iraq, Iran i Iemen van ser responsables del 99 per cent de totes les execucions confirmades a la regió el 2012.

Estats Units va seguir sent l'únic país d'Amèrica on va haver-hi execucions, però el 2012 es va observar un avenç imparable cap a la limitació de l'ús de la pena capital al país i només es van dur a terme execucions en 9 estats, en comparació dels 13 de 2011.

En la majoria dels països on es va condemnar a mort o es va executar a algú, els procediments judicials no van complir les normes internacionals sobre judicis justs. En alguns, tal incompliment va suposar l'obtenció de "confessions" mitjançant tortura o altres maltractaments, per exemple a Afganistan, Bielorússia, Xina, Iran, l'Iraq, Corea del Nord, Aràbia Saudita i Taiwan.

Es va seguir imposant la pena de mort per actes que no complien el criteri de figurar entre "els delictes més greus" que comporten "homicidi intencional", com estableix el dret internacional -per exemple, per delictes de drogues, en diversos països, així com per "adulteri" i "sodomia" (a Iran), "blasfèmia" (a Pakistan), delictes econòmics (a Xina) i violació (a Aràbia Saudita)-.
Algunes dades i xifres:

Un total de 140 països de tot el món, més de les dues terceres parts, són abolicionistes en la seva legislació o en la pràctica.

El 20 de desembre, 111 Estats membres de les Nacions Unides van votar a favor de la quarta resolució de l'Assemblea General sobre u na moratòria de l'ús de la pena de mort.

En 2012 es van registrar indults o commutacions de condemnes de mort en 27 països, menys que en 2011, quan la xifra va ser de 33.

Es van imposar almenys 1.722 condemnes de mort en 58 països, menys que en 2011, quan es van imposar 1.923 en 63 països.

Al final de 2012 hi havia almenys 23.286 persones condemnades a mort.

L'organització va començar la seva campanya global contra la pena de mort el 1977. En aquell moment, la pena capital estava abolida només en 16 països. Més de 30 anys després, 140 països han abolit la pena de mort en la llei o en la pràctica; 58 països es consideren ara retencionistes, i el nombre dels quals la segueixen utilitzant és molt menor. De fet, només durant els últims 10 anys s'han registrat enormes avanços cap a l'abolició de la pena de mort, ja que més de 30 països s'han convertit en abolicionistes en la llei o en la pràctica. En l'actualitat Amnistia Internacional segueix treballant per posar fi a les execucions i en favor de l'abolició de la pena de mort a tot el món i en tota circumstància.

L'organització considera que la pena de mort és un càstig inhumà i innecessari, que suposa una violació de dos drets humans fonamentals: el dret a la vida i el dret de tota persona a no ser sotmesa a penes cruels, inhumanes o degradants. La pena de mort és discriminatòria i sovint s'utilitza de forma desproporcionada contra les persones econòmicament desfavorides, les minories i els membres de comunitats racials, ètniques o religioses.

Amnistia Internacional treballa contra la pena de mort mobilitzant als seus activistes i membres perquè emprenguin accions, col·laborant amb organitzacions associades en el moviment abolicionista mundial, mitjançant treball de defensa destinat a autoritats de tot el món, adoptant casos de persones en risc d'execució imminent, i recopilant informació i publicant xifres anuals sobre l'aplicació de la pena de mort.

Malgrat existeixi una tendència clara cap a la seva abolició a tot el món, no podem tancar els ulls davant el fet que segueixen sent molts els països que continuen mantenint la pena capital i moltes les persones executades cada any.

# data[].attributes.attachment_link.description
Amnistía Internacional (AI) es un movimiento de defensa de los derechos humanos, independiente de cualquier gobierno, ideología política o credo religioso. Esta página informa de las propuestas de AI, en materia de derechos humanos, al gobierno español durante su Presidencia de la Unión Europea en el primer semestre de 2002.

# data[].attributes.attachment_link.title
el vídeo mas completo sobre derechos humanos.

# data[].attributes.attachment_link.description
principal >documentació > La Declaració Universal

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Surplus, consumidores aterrorizados.

Después de unos días de descanso volvemos con el tema acorde a las fechas: el consumismo.

Os invitamos a ver "Surplus, consumidores aterrorizados" que mediante recortes, una atractiva estética de videoclip y entrevistas sustanciales a personas que viven en diferentes sistemas políticos y económicos, nos muestra el mundo en el que vivimos.

Surplus supone una representación perfecta y excepcional de la cultura antisistema. El film de Gandini no recurre a la humanización del problema para reforzar su tesis. No cae en esa despreciable trampa política que obliga a proponer alternativas antes de criticar el orden actual. Surplus no construye, destruye. Sus principios son los de atacar con todas las armas posibles, destrozar sin escrúpulos la moral imperante.

Los elementos cinematográficos a los que recurre tampoco se ajustan al rigor que se presupone en el género documental. Es pura manipulación. Y es éste precisamente su mayor interés. Denuncia la macro-propaganda tomando prestadas sus más descaradas armas de persuasión, con un doble objetivo: atraer adeptos a su causa y llamar la atención sobre el peligro de dejarse llevar por un caudal de inocente información politizada. Entre una edición frenética, un constante acompañamiento musical y un inagotable juego de montajes audiovisuales, Surplus logra poner en evidencia las contradicciones del sistema, cargar de entusiasmo su anti-discurso de cara a un público irascible.

En 2003 la productora sueca ATMO lanzó a las vías de distribución alternativas (es decir, internet) su película "Surplus, terrorized into being consumers". Responsable de otros títulos de claro contenido político (GITMO: The new rules of war o Sacrificio - Who betrayed Che Guevara?), ATMO ha conseguido que el boca a boca extienda el film hasta los círculos especializados, tanto festivales de cine documental como universidades y foros de debate socio-político.

Pero Surplus es más que un documental político. Por un lado supone una representación de la cultura antisistema, al implicarse y tomar partido en lugar de mantener una distancia prudencial respecto al material que trata.

La intención queda clara desde el principio: al diablo la moderación. Se trata de negar (no cuestionar, no poner en duda) la validez de los modelos políticos conocidos en la Historia Actual (la etiqueta que empieza a usarse para abarcar desde el fin de la II GM hasta nuestros días), de Lenin a Keynes, de Marx a Adam Smith.

No es casualidad que los primeros planos nos remitan a la tragedia de Génova en 2001, hito de nuestra era que convirtió en mártir a Carlo Giuliani. Surplus se alinea abiertamente con el movimiento del Black Block y cualquier forma de lucha activa. Niega las normas básicas de un "contrato social" que considera tramposo y criminal. Denuncia la macro-propaganda tomando prestadas sus más descaradas armas de persuasión, construyendo una micro-propaganda, un duelo ideológico (del que sale vencedor) con un doble objetivo: atraer adeptos a su causa y llamar la atención sobre el peligro de dejarse llevar por un caudal de inocente información politizada. Entre una edición frenética, un constante acompañamiento musical y un inagotable juego de montajes audiovisuales, Surplus logra poner en evidencia las contradicciones del sistema, cargar de entusiasmo su anti-discurso de cara a un público irascible. El resultado es curiosamente honesto, puesto que plantea su posicionamiento desde el primer minuto. Pero además consigue aprovechar la urgencia, la necesidad de las posturas radicales, para hacer que el film lata con una fuerza innegable.

# data[].attributes.attachment_link.description
Después de unos días de descanso volvemos con el tema acorde a las fechas: el consumismo. Os invitamos a ver "Surplus, consumidores aterrorizados" que mediante recortes, una atractiva estética de videoclip y entrevistas sustanciales a personas que viven en diferentes sistemas políticos y económicos, nos muestra el mundo en el que vivimos.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Potlatch". La primera vez que escuché esa palabra me llamó la atención, fue hace un par de meses y estábamos en clase trabajando sobre un texto... Un compañero hizo mención a la misma, y me parecía extraño no recordar el contexto en que aparecía: claro, "no era el capítulo que habíamos leído"...

"...El Potlatch es un sistema complejo de intercambio, Mauss lo llama de "prestaciones sociales totales" porque va a implicar el total de la vida simbólica de esa comunidad. Un intercambio que es reglado, y funda los lugares que cada quién ocupa en la trama social. Estas prestaciones sociales complejas son un intercambio, no sólo de bienes materiales o de riqueza, son sobre todo (*) 'El acto educativo. Del intercambio al don - III. El Acto de Donar'.
P. Zenón; L. Bourband. intercambios de gestos de cortesía, de rituales, de fiestas, de mujeres y de niños. Se trata de un intercambio sofisticado y simbólico [...] se trata de destruir, quemar, tirar al mar, hacer añicos la riqueza, de 'consumirla' en el sentido en que se consume un leño en el fuego. Es una prestación de tipo agonístico..."

En ese momento, tampoco se me ocurría a "qué" podría referir, ni como "jugaba" en el mismo, pero sin duda en cierta forma me cautivó. Como suele pasar, de esto uno se percata después... por lo que fue días más tarde, y al releer 'El acto educativo...', que busqué alguna referencia en la Wikipedia, y -por supuesto- ya se había escrito sobre ésto.
Más... prefiero el siguiente párrafo, que si bien no refiere al significado, lo pone en un que -a mi entender-, actualiza su sentido:

..."En griego, 'agon' significa 'conjunto de ciudadanos'. La palabra 'protagonista' viene de allí: aquel que puede formar parte de una asamblea humana. Podemos decir jugando con su etimología: quién no es capaz de hacer un potlatch, no devendrá protagonista de nada, no entrará en calidad de protagonista a su comunidad, tampoco tendrá prestigio, ni hará brillar su nombre. Por lo tango, el prestigio, el brillo del nombre, vienen de esa capacidad de dar, de hacer circular. Para poder recibir, se debe antes poder desprender de algo."...
(op. cit.)
Éste, podría ser un poco el espíritu e impronta de este blog... y por qué no, empezar compartiendo estas palabras...
Han participado con su aporte:
Junto a los comentarios que figuran a continuación@Verónica Fernandez (Julio 2009) :
también han visitado y participado con su palabra...

El concepto de potlatch es usado por el psicoanalista Eric Laurent para hablar sobre la sexualidad femenina y su relación con la privación.

"La castración confronta al varón con la posibilidad y el peligro de perder lo que tiene y debe salir lo más airoso posible inventando una solución frente a esta amenaza. Para la niña es diferente ya que confrontada a la castración no tiene nada que temer". "El goce de la privación -dice Laurent- es ese punto: fabricarse a partir de la sustracción del tener" (1).

Esto tiene sus efectos en la vida amorosa: las mujeres, al quedar presas del "potlatch amoroso", en su esfuerzo por hacerse amar, por ser el objeto amado, están dispuestas a sacrificar su tener. Por ello Lacan utiliza el término de "estrago" y no de masoquismo para referirse al efecto que un hombre puede tener sobre una mujer: "El hombre para una mujer es todo lo que ustedes gusten, un dolor peor que un síntoma, incluso un estrago" (2).

(1) - J. Lacan. El Seminario, Libro 17'El Reverso del Psicoanálisis'.
(2) - E. Laurent. 'Posiciones Femeninas del Ser'.

[ actualizado: Julio 2009 ]
¿Tú que nos ofreces...?
En los comentarios de María y Carla podrás encontrar notas interesantes sobre el sentido y significado del potlatch. Laura suma su aporte para una lectura psicoanalítica...

(los comentarios para esta página han sido automáticamente cerrados, pero siempre puedes enviar tu aporte desde el formulario de contacto, para que sea incluído. Gracias por participar de este espacio.)

[ indios norteamericanos participando de una ceremonia de potlatch - WP]

(*) 'Educación Entornada': Apertura a una práctica de lo imposible
Bixio, Cecilia y autores varios.
1º Ed. Laborde Libros Editor, 2006 - Rosario (2000). Argentina

# data[].attributes.attachment_link.description
( y, porque no sobre este blog...) "Potlatch". La primera vez que escuché esa palabra me llamó la atención, fue hace un par de meses y estábamos en clase trabajando sobre un texto... Un compañero hizo mención a la misma, y me parecía extraño no recordar el contexto en que aparecía: claro, "no era el...

# data[].attributes.attachment_link.title
Ritual - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
Los rituales se realizan por diferentes razones, tales como la adoración de un Dios (lo que correspondería a un ritual religioso), un festejo nacional (como la independencia de un país), la muerte de un miembro de la comunidad (como un entierro y/o velorio).

# data[].attributes.headline
Judith Butler. La persistencia del cuerpo

# data[].attributes.subject
Judith Butler. La persistencia del cuerpo

# data[].attributes.attachment_link.title
Judith Butler: la persistencia del cuerpo

# data[].attributes.attachment_link.description
"Lo que constituye la persistencia del cuerpo, sus contornos, sus movimientos, es lo material; pero la materialidad debe pensarse como un efecto del poder, su efecto más productivo" Judith Butler Diego Lizarazo Arias representa, a través de una animación, lo que la filósofa Judith Butler plantea respecto a la concepción de género y a las normas que regulan nuestra identidad, nuestras acciones y nuestros cuerpos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Judith Butler - ¿Qué significa que el genero es performativo?

# data[].attributes.attachment_link.description
La filosofia ha estat, en gran part de la seva història, una gran rebel·lió del cos contra el cos. Actualment, vivim una època en què és fàcil creure que podem tenir el cos que vulguem. Pensem amb el cos que tenim o des del cos que som?

# data[].attributes.headline
Representación de la mujer en los medios

# data[].attributes.subject
Representación de la mujer en los medios

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A pesar de los profundos cambios que ha habido en España en los patrones de vida y participación de las mujeres en la sociedad, la representación pública de hombres y mujeres en los medios de comunicación sigue siendo diferenciada y asimétrica.

Esto no es algo intencionado, sino fruto de unas rutinas en las que influyen concepciones de género presentes en la sociedad. Las asimetrías disminuyen cuando de forma consciente se hace un tratamiento más equilibrado de hombres y mujeres (como sucede en algunas series televisivas, por ejemplo). Y aumentan, en cambio, dramáticamente cuando se utiliza el cuerpo de las mujeres como reclamo, en la publicidad o en determinados programas de entretenimiento.

Las desigualdades entre hombres y mujeres se expresan en la política de representaciones de los medios, que tienen el poder de destacar y clasificar, poder simbólico y poder para excluir. El diagnóstico de esta desigualdad se puede resumir evaluando cuatro dimensiones:

1.- El protagonismo y el reconocimiento de autoridad. Frecuentemente las mujeres son invisibilizadas o silenciadas. No sólo tienen menor presencia que los hombres, sino que a veces no se les da voz, aunque estén. O la tienen desde posiciones de menor prestigio y poder.

2.- La igualdad en el trato con independencia del sexo. Los medios suelen destacar de las mujeres dimensiones de tipo personal vinculadas a su rol familiar, forma de vestir, aspecto físico, etc., que tienen poca importancia en el caso de los hombres.

3.- Valoración equivalente de las aportaciones de hombres y mujeres. A menudo los medios destacan el hecho de ser mujer (una candidata-mujer, una presidenta-mujer, una científica-mujer) por encima de sus méritos o consecuciones, lo cual es una desvalorización implícita.

4.- Consideración de la desventaja de partida de las mujeres para comprender las situaciones de discriminación. En lugar de ello, frecuentemente se toma a los hombres como modelos de referencia. Se tolera, defiende, critica o alaba a las mujeres que irrumpen en ámbitos que se consideran de hombres. Son "ellas" frente a un "nosotros". Y esta dicotomía constituye el marco que expresa las relaciones de poder y las desigualdades.

El último informe del Consejo del Audiovisual de Catalunya (CAC) sobre la representación de las mujeres en la televisión proporciona datos valiosos y suficientemente amplios para mostrar de forma empírica estas dimensiones. Analiza los informativos, los debates y entrevistas, y los programas de ficción (de producción propia) emitidos durante el primer semestre del año 2012 por cuatro televisiones: TV3 (pública autonómica), TVE en Cataluña (desconexiones de la cadena estatal), 8tv (privada autonómica) y BTV (pública local de Barcelona). Esto ha implicado analizar 4.431 unidades de noticias, 2.690 intervenciones en debates o entrevistas y 357 personajes de ficción.

El análisis de estos datos muestra el contraste entre los programas de no ficción (informativos y debates) frente a los programas de ficción (películas y series para televisión). En los programas de no-ficción, se muestra un primer desequilibrio significativo. Las las mujeres aparecen menos que los hombres (un 29% en los informativos y un 30,7% en debates y entrevistas).

En los programas de ficción, en cambio, la presencia de mujeres y hombres está más equilibrada, pues los personajes femeninos aumentan a un 44,5% y, además, hay más mujeres que hombres con un papel principal, tanto en términos relativos (un 20,1% de las mujeres frente a un 13,1% de los hombres) como absolutos (32 mujeres y 26 hombres).

Esto se puede deber a que en las películas y series, la dirección de los medios puede introducir criterios para promover determinados valores. Pero aquí se acaban las diferencias entre unos programas y otros, porque cuando se trata de ver cómo estas mujeres son representadas, entonces los desequilibrios emergen.

Se puede pensar de forma razonable que la menor presencia de mujeres en los programas informativos refleja de hecho diferencias en participación social existentes en la sociedad. Pero no es así. Entre los médicos que ejercen su profesión en España, un 46,4% son mujeres, y el porcentaje se reduce a un 26,7% cuando aparecen en televisión.Lo mismo sucede con las profesoras universitarias: un 37,5% son mujeres, pero en televisión se reducen a un 12,7%.

Justamente la sanidad y la educación tienen una elevada presencia de mujeres, pero resulta que en televisión las mujeres aparecen más como usuarias de los servicios sanitarios que como profesionales, y más como estudiantes que como profesoras. Las mujeres se asocian así a roles de menos prestigio, o que implican pasividad, más como receptoras de servicios que como sus ejecutoras.

Un elemento que se relaciona con la importancia otorgada a la intervención de una persona es su identificación. En los programas informativos, la proporción de mujeres sin identificar (un 23,1%) es más del doble que la de los hombres sin identificar (10,5%). Se advierte también una relación entre edad y sexo: la presencia de las mujeres en la pantalla disminuye con la edad. Y las mujeres se asocian de forma más intensa que los hombres a los roles que se ejercen en la esfera privada (un 43,3% frente a un 20,7%). Los hombres, en cambio, aparecen mayoritariamente ejerciendo roles relacionados con la esfera pública.

En el ámbito político, las mujeres tienen una escasa presencia como miembros de Gobiernos (un 16,6%) en tanto que el porcentaje aumenta a un 26% cuando se trata de representantes de partidos. En el ámbito social las mujeres tienen una presencia superior a la media (un 34,5%), pero asociadas sobre todo a la esfera personal, también a la cultura y al mundo económico. Los hombres se asocian mayoritariamente a la economía y al trabajo, y también a la crónica política, reproduciendo así uno de los estereotipos más arraigados respecto a la participación social y laboral de hombres y mujeres.

El ámbito deportivo es exageradamente asimétrico. Fue objeto de un informe específico por parte del CAC en el año 2010 y mostraba la muy baja presencia del deporte femenino en TV3 (1,2%), TVE en Cataluña (1,8%), 8tv (0%) y BTV (3%). Hay que señalar que en este mismo año las mujeres tenían un 20,7% de las licencias deportivas y que entre los deportistas de alto nivel un 45% eran mujeres.

Los personajes de las series y películas de televisión presentan unas características divergentes según se trate de hombres o de mujeres que siguen los ejes de desigualdad. Las mujeres tienen menos nivel de poder, se asocian más a la esfera privada y sus actividades laborales son menos cualificadas que las de los hombres, Además, las mujeres aparecen más a menudo haciendo tareas del hogar (un 77,8% frente a un 56,3%) o cuidando a alguien (un 22,2% frente a ningún hombre).

Para concluir, los desequilibrios que aparecen en la representación de las mujeres en los programas de televisión proceden de dos factores de naturaleza muy distinta. Uno es de carácter cultural, derivado de la menor visibilidad e importancia que se otorga a actividades que realizan las mujeres. El otro factor se relaciona con factores sociales y de poder, pues los medios reflejan en buena medida lo que existe en los partidos, en la actividad institucional, en la representación profesional o en el liderazgo asociativo. Más presencia de mujeres con cargos relevantes en estos ámbitos debería traducirse también en un mayor equilibrio en la representación de hombres y mujeres en los medios de comunicación.

# data[].attributes.attachment_link.title
La representación de las mujeres en los medios de comunicación

# data[].attributes.attachment_link.description
Un 46,4% de los médicos que ejercen su profesión en España son mujeres, pero el porcentaje se reduce a un 26,7% cuando aparecen en televisión A partir de los datos del último informe del Consejo Audiovisual de Catalunya (CAC), Dolors Comas muestra cómo la presencia de mujeres en los medios de comunicación no sólo es menor en número respecto a la de los hombres, sino que además estaría influenciada por las concepciones de género presentes en la sociedad.

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
Mujeres asesinadas por violencia machista:

2005: 58
2006: 68
2007: 71
2008: 84
2009: 68
2010: 85
2011: 67
2012: 57
2013: 57
2014: 59
2015: 64
2016: 53
2017: 49

830 en los últimos 13 años. Una más que todas las víctimas de ETA en 42 años. Pero no la dimensionamos igual.
— Javier Lacort (@jlacort) November 9, 2017

# data[].attributes.body
No se nace mujer. S. Beauvoir

# data[].attributes.attachment_link.title
Simone de Beauvoir hablando sobre feminismo y el patriarcado

# data[].attributes.attachment_link.description
Suscríbete a nuestro canal Web: www.luhueditorial.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Hoy os dejo un video con 50 Micromachismos que tenemos que soportar a diario una y otra vez... Luchemos por que esto deje de pasar, hay que educar hacia la igualdad y el respeto. "Creer en tus sueños es la puerta abierta a tu realidad."

# data[].attributes.attachment_link.title
¡QUE NO TE CUELEN UNA DE ESTAS! | 5 falacias (y un pólipo)

# data[].attributes.attachment_link.description
Los filósofos siempre se han preocupado por cómo argumentamos y fundamentamos nuestras opiniones, y en su reflexión se han topado con varios modos ilícitos o engañosos de argumentar. Hoy veremos 5 de esas estrategias ilícitas. ¡No las intentéis en casa!

# data[].attributes.attachment_link.title
¡APRENDE A ARGUMENTAR! | 5 argumentos válidos de andar por casa

# data[].attributes.attachment_link.description
Después de ver, en un vídeo anterior, 5 falacias comunes, es el momento de introducirse un poco en la cara válida de la argumentación: ¿qué argumentos se pueden utilizar cuando discutimos? ¿Cuáles usas tú? LIBROS (si los adquirís con estos enlaces, me llevo un porcentaje; ¡así me echáis una mano!): - Schopenhauer, "El arte de tener razón": http://www.amazon.es/dp/8420674109/?tag=adictosalafil-21 - A.

# data[].attributes.attachment_link.title
Entrevista a la filósofa feminista Luisa Posada Kubissa

# data[].attributes.attachment_link.description
Entrevista a Luisa Posada Kubissa. Filósofa, escritora y experta en teoría feminista, docente en el Máster en Estudios Feministas y en el Programa de Doctorado de Estudios Feministas y de Género de la Universidad Complutense de Madrid

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aristòtil (s. -IV) digué que l' admiració fou la que ens mogué a fer les primeres indagacions filosòfiques. El que ens mou a interrogar-nos sobre què són les coses és l'admiració, la curiositat que sentim davant el que ens envolta i davant les espectaculars manifestacions de la Naturalesa. La curiositat és un terme que descriu un nombre desconegut de mecanismes psicològics del comportament que tenen l'efecte d'impulsar els éssers a investigar per a comprendre i per adaptar-nos al medi on vivim.

El que en un principi mogué els homes a fer les primeres indagacions filosòfiques va ser, com ho és avui, l' admiració. Entre els objectes que admiraven i dels que no en podien donar raó, s'aplicaren primer als que estaven al seu abast; després avançant pas a pas, volgueren explicar els més grans fenòmens; per exemple, les diverses fases de la Lluna, el curs del Sol i dels astres i, finalment, la formació de l'Univers. ... Per consegüent, si els primers filòsofs filosofaren per a alliberar-se de la ignorància, és evident que es consagraren a la ciència per a saber, i no per mires d'utilitat. El fet mateix el prova, ja que quasi totes les arts que tenen relació amb les necessitats, amb el benestar i amb els plaers de la vida, eren ja conegudes quan es començaren les indagacions i les explicacions d'aquest gènere. És per tant evident, que cap interès estrany ens mou a fer l'estudi de la filosofia. [Aristòtil, Metafísica, I, p. 40]

Veiem aquest vídeo sobre els problemes de la filosofia.

La filosofia presocràtica començà interrogant-se per l' arkhé o principi de totes les coses i per les causes del moviment: naixement, corrupció i canvi. També per com podem conèixer.

Sofistes i Sòcrates filosofaven sobre com hem de comportar-nos.

Per a Plató, filosofar és admirar-se davant dels múltiples sentits possibles de tot el que és real i, sobrepassant-los, anar a la font de tots ells: a la seua idea.

Per a Aristòtil, la filosofia és la ciència dels primers principis i de les primeres causes de totes les coses. Pretén explicar què són les coses i per què són com són.

En el període hel·lenístic-romà (ss -III al III), la filosofia es converteix en preocupació ètica l'objectiu de la qual és oferir un model de vida, el del savi, que busca la felicitat i la troba en la tranquil·litat exterior i en la pau interior. La filosofia és l ' art de la vida basat en principis elaborats per la raó humana.

Durant el Renaixement (ss XV-XVI) la filosofia intenta de nou explicar la naturalesa, la història i l'home en virtut de les seues pròpies lleis, sense recórrer a la voluntat de déu. Això donà lloc a dos grans nuclis temàtics. Per una banda, la preocupació antropològica: reflexions sobre la naturalesa de la llibertat, l'origen del poder, la llei natural i la naturalesa de la societat. I, per l'altra, la preocupació per la naturalesa: la ciència és l'únic mitjà adequat per a poder comprendre la naturalesa.

En la Modernitat (ss XVII-XVIII) es produeix una "gir crític" en les concepcions de la filosofia. Aquesta serà considerada, bàsicament, com epistemologia (o teoria del coneixement) la tasca de la qual serà la recerca i fonamentació de la veritat científica.

Per a Kant (s.XVIII) les preguntes de la filosofia són: què puc saber? què puc fer? què puc esperar? què és l'home?

"El contenido de la filosofía en este sentido vulgar, da origen a las cuestiones siguientes: 1.ª ¿Qué puedo yo saber? 2.ª ¿Qué debo yo hacer? 3.ª ¿Qué se necesita esperar? 4.ª ¿Qué es el hombre? La metafísica contesta a la primera pregunta, [34] la moral a la segunda, la religión a la tercera y la antropología a la cuarta. Pero en el fondo se podrían todas contestar, por la antropología, puesto que las tres primeras cuestiones se reducen a la última.

La filosofía por consiguiente, debe poder determinar: 1.º Las fuentes del saber humano. 2.º Los límites del uso posible y útil de toda ciencia. 3.º Por último, los límites de la razón. La última cuestión es siempre la más difícil y la más importante; sin embargo, el filodoxo no se ocupa de ella. Introducción a la Lógica (1800)

Amb l' Idealisme alemany (primera meitat del s. XIX) culmina la pretensió, iniciada per Descartes, de convertir la filosofia en ciència. Per a l'Idealisme, la filosofia no és merament el fonament de la ciència (Kant), sinó l'única ciència: la filosofia és el sistema de saber absolut, l'autoconsciència de la humanitat aconseguida dialècticament. El seu objecte són les condicions subjectives que fan possible les relacions de l'home amb el món, tant teòricament com pràctica.

La filosofia contemporània es caracteritza per l'escassa valoració de la realitat transcendent (déu i el món espiritual) i per la crisi de la raó com a instrument per al coneixement absolut (es dubta que la filosofia puga aconseguir una descripció racional de la realitat).

Veiem aquest vídeo sobre les preguntes de la filosofia.

En 1912, Bertrand Russell (1872-1970) publica Els problemes de la filosofia. En aquest llibre s'ocupa dels problemes filosòfics "en els quals vaig pensar que era possible aportar alguna cosa positiva i constructiva, ja que la simple crítica negativa semblava estar fora de lloc." Tracta sobre tot de problemes epistemològics. Aquests són, sobretot, problemes epistemològics:

Los problemas de la filosofía

Bertrand Russell, 1912

1. Aparença i realitat.

2. L'existència de la matèria.

3. La naturalesa de la matèria.

4. Idealisme.

5. Coneixement directe i coneixement per descripció.

6. Sobre la inducció.

7. El nostre coneixement dels principis generals.

8. Com és possible el coneixement a priori

9. El món dels universals.

10. Sobre el nostre coneixement dels universals.

11. Sobre el coneixement intuïtiu.

12. Veritat i falsedat.

13. Coneixement, error, i opinió probable.

14. Els límits del coneixement filosòfic.

15. El valor de la filosofia.

Simone de Beauvoir (1908-1986) plateja un nou interrogant filosòfic: què és una dona?

"Si la seua funció de femella no és prou per a definir la dona, si també rebutgem explicar-ho per "l'etern femení" i si, malgrat açò, admetem que, encara que siga de manera provisional, hi ha dones sobre la terra, no tenim més remei que preguntar-nos: què és una dona?" ( El segon sexe, 1949

A aquesta pregunta, la filòsofa francesa afegeix unes altres: "Com pot realitzar-se un ésser humà dins de la condició femenina? Quins condueixen a atzucacs? Com recuperar la independència al si de la dependència? Quines circumstàncies limiten la llibertat de la dona? I ella, les pot superar?"

Beauvoir pregunta què és una dona perquè per a ella la "feminitat" no és una qualitat que caracteritze les dones de manera natural. Entén la feminitat com un mite forjat al llarg del temps ... Afirma que ser dona, amb tot el que açò implica des del punt de vista tradicional (passivitat, dependència, emotivitat, etc.) no és alguna cosa natural, sinó el resultat d'un complex procés d'aprenentatge que comença des dels primers moments de la vida dels individus. " No es naix dona: s'arriba a ser-ho . Cap destinació biològica, psíquica, econòmica, defineix la imatge que revesteix en el si de la societat la femella humana: el conjunt de la civilització elabora aquest producte intermedi entre el mascle i el castrat que se sol qualificar de femení."

Veiem aquest vídeo d' Educatina sobre El segon sexe de Simone de Beauvoir

Les investigacions i respostes filosòfiques per a respondre les preguntes ineludibles donen lloc a les denominades branques de la filosofia.

És habitual dividir la filosofia en dos grans blocs: la filosofia teòrica i la filosofia pràctica.

La filosofia teòrica té com a funcions, indagar i aclarir. Actualment ací cabria englobar les reflexions entorn de problemes relatius a les ciències, el llenguatge, l'ontologia, etc. (Lògica, Metafísica, Epistemologia, Filosofia de la ciència, Filosofia del llenguatge, filosofia de la biologia, filosofia de la tecnologia...)

La filosofia pràctica la funció de la qual és transformar, orienta la seua reflexió cap a la vida, a la transformació del món natural i humà. (Antropologia filosòfica, Ètica, Filosofia política, Estètica, Feminisme filosòfic, Filosofia del dret...) Ací incloguem les filosofies la pretensió de les quals és transformar la societat, bé des del punt de vista socioeconòmic (marxismes), des de la realitat personal com a pressupost d'altres transformacions (vitalisme), des de l'individu com tal (alguns existencialismes: Sartre), des del medi ambient (ecologia) o, transversalment, des de les dones (feminismes).

Veiem aquest vídeo

2.1 Metafísica

La metafísica investiga la naturalesa, estructura, components i principis últims de la realitat. Pretén arribar al coneixement vertader de què són les coses i per què són com són. Tres de les preguntes fonamentals de la metafísica són:

Què és ser?

Què és el que hi ha?

Per què hi ha alguna cosa, i no més aviat no-res?

2.2 Lògica

La lògica és l'estudi dels raonaments ben fets. Raonar o argumentar consisteix en el procés mental d'obtenir-ne unes conclusions a partir d'informacions anteriors (anomenades premisses), prèviament acceptades com a verdaderes. Per tant, la lògica és l'activitat fonamental del pensament de les ciències i de la filosofia. És per això, l'instrument fonamental de totes les ciències i de la filosofia. La lògica s'ocupa de determinar quines formes d' inferència i de demostració són vàlides i quines no, i per tal de fer-ho, la noció central que estudia és la de conseqüència lògica. La lògica té a veure amb les lleis que ordenen el nostre pensament i amb la forma d'expressar-ho en el llenguatge.

2.3 Cosmologia o filosofia de la naturalesa

Filosofia natural o filosofia de la naturalesa (en llatí philosophia naturalis), és un terme aplicat a l'estudi de la natura i de l'univers físic que fou el predominant abans del desenvolupament de la ciència moderna. Es considera el precursor de les ciències naturals, com ara la física.

2.4 Epistemologia o Teoria del coneixement

Segons Kant, la primera gran pregunta que ha de contestar la filosofia és "què podem saber?" Per coneixement entenem la relació que s'estableix entre un subjecte i un objecte quan el subjecte aprehèn la realitat de l'objecte. El procés de coneixement, així entès, és l'objecte d'estudi de l'epistemologia. I els problemes epistemològics que aquesta ha de resoldre són:

La possibilitat del coneixement: Existeix de fet la relació subjecte-objecte?

L'origen i els límits del coneixement: d'on procedeixen els objectes del coneixement? de la Raó? de l'experiència? d'ambdues coses?

L'essència del coneixement humà: en el dualisme subjecte-objecte, quan el subjecte percep, és un receptor actiu i espontani o merament passiu?

La qüestió sobre els tipus de coneixement o maneres de conèixer.

El criteri de veritat: com podem saber si el coneixement obtingut és vertader?

2.5 Ètica

L'ètica és la reflexió filosòfica sobre la moral. O, dit d'una altra manera, l'objecte d'estudi de l'ètica és la moral.

"Ètica" deriva de la paraula grega ethos, que significava "caràcter", "manera de ser". Posteriorment (s -V), éthos significà "ús", "costum", "hàbit". "Moral" deriva del llatí mos, moris. El seu significat etimològic era "costum", i també "norma" o "precepte". De la fusió d'ambdós sentits ("costum" i "norma") sorgí la concepció llatina de la moral: la moral, entesa com "bon costum", està conformada pels diferents models socials de comportament. Aquest models funcionen com patrons de bona conducta i serveixen per valorar el comportament de les persones. Així, doncs, quan parlem de "moral", parlem de "formes de vida" les quals reflecteixen les idees compartides sobre el valor i el sentit de les coses.

Si unim els significats etimològics de les paraules "ètica" i "moral", tenim que la moral està conformada per les accions i els productes humans susceptibles de ser valorats com "bons" o "dolents". I que l'ètica és una reflexió filosòfica sobre el nostre comportament moral (sobre els costums, les normes, la responsabilitat, els valors, l'obligació...) adreçada a buscar solucions als problemes que té una persona amb si mateixa (resolució de conflictes intrasubjectius) i als que apareixen en la convivència amb altres persones (resolució de conflictes intersubjectius).

2.6 Filosofia política

La filosofia política és una branca de la filosofia que estudia els conceptes sobre el poder, l'organització política, les lleis i la relació social entre els individus. Forma part, juntament amb l'ètica, de la filosofia pràctica.

2.7 Estètica

Part de la filosofia que té per objecte d'estudi allò bell, o la bellesa en general i, d'una manera especial, les condicions amb què es percep i cregui allò bell, i els criteris amb què es valora. En l'actualitat, la disciplina teòrica i normativa que inclou l'estudi dels diversos fenòmens estètics, com a obres d'art, el sentiment estètic, l'actitud i la valoració estètica, és la teoria o filosofia de l'art, que és en definitiva una interpretació de l'art, o la crítica filosòfica de l'art feta des de diverses perspectives.

2.8 Antropologia filosòfica

Reflexió filosòfica que considera l'home com a objecte d'estudi en una perspectiva global.

Com a reflexió filosòfica no és una ciència, sinó una anàlisi dels fonaments de la mateixa noció de ser humà, i de la consideració d'aquest com a punt de partida de tot coneixement sobre si mateix i sobre el món. En aquest sentit és, com diu Max Scheler, un pont entre les ciències i la metafísica. Per això, no és una disciplina filosòfica que tracti d'establir apriorísticament les característiques d'una pretesa essència humana immutable, sinó que parteix de les ciències humanes, tals com la antropologia física, la antropologia cultural, la psicologia, la lingüística, la sociologia, etc., per elaborar una reflexió sobre l'ésser humà en la seva globalitat, capaç d'explicar com aquest ser humà és la condició de possibilitat de tals ciències i, en general, de la conducta humana: llenguatge, art, ciència, religió, mites, acció moral, agressivitat.

Per això, no es tracta d'un estudi particular sobre les característiques humanes, sinó una reflexió filosòfica i holística sobre l'ésser humà.

2.9 Feminisme filosòfic

El feminisme filosòfic naix en el segle XVII. S'interroga sobre la situació de les dones, no tan sols dins del conjunt social, sinó i sobretot en el com han estat pensades i com ha estat conceptualitzat el seu sexe.

És un corrent fort de la Modernitat que utilitza els mètodes contemporanis del pensament filosòfic per a elaborar les explicacions causals i funcionals de la subordinació femenina. Són molts els temes i causes vinculades amb el pensament feminista: religioses, socials, polítiques, psicològiques, culturals , etològiques, biològiques, etc.

Veiem aquest vídeo

# data[].attributes.attachment_link.title
Els problemes de la filosofia - Filosofem

# data[].attributes.attachment_link.description
"...la filosofia ha de ser estudiada, no per les respostes concretes als problemes que planteja, ja que, generalment, cap resposta precisa no pot ser coneguda com a vertadera, sinó més aviat pel valor dels mateixos problemes; perquè aquests problemes amplien la nostra concepció d'allò que és possible, enriqueixen la nostra

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una manera d'entendre l'Ètica sosté que el comportament moral de les persones depèn del "caràcter" o de la "manera de ser". El "caràcter" o "manera de ser" ve determinat per l'herència (genètica o social) i, per tant, no es pot modificar. Segons aquesta manera de pensar, les normes i els valors morals són immutables. No poden canviar.

Una altra manera d'entendre l'Ètica afirma que el comportament moral de les persones depèn dels hàbits o costums. Els hàbits o costum provenen l'acord social i, per tant, sí poden ser modificats amb nous acords socials. Segons aquesta manera de pensar, les normes i els valors morals poden canviar. A més a més, com que els hàbits o costums els aprenem, necessitem de l'educació moral per a adquirir hàbits de "bon" comportament.

L'Ètica, o millor dit, les ètiques són reflexions filosòfiques sobre el comportament moral les quals ens proposen els elements necessaris per a resoldre els nostres conflictes interiors així com els conflictes que ens genera la convivència. D'aquesta manera podríem aconseguir unes relacions harmòniques i justes amb les altres persones.

Per començar veiem aquest vídeo i comentem els que ens suggereixen

"Ètica" deriva de la paraula grega ethos. Hi ha dos significats etimològics associats a "ètica" en el llenguatge grec els quals ens mostren dues maneres d'entendre i explicar el comportament de les persones:

Êthos significava "caràcter", "manera de ser". Aquest és el sentit que té la paraula "ètica" als poemes d'Homer (s. -IX o -IIIV), Il·líada i Odissea. Segons aquesta manera d'entendre l'ètica, el comportament moral depèn del "caràcter" o "manera de ser" de les persones. El "caràcter" o la "manera de ser" ve determinada per l'herència (genètica o social) i, per tant, no es pot modificar. Així, doncs, les normes i els valors morals són immutables.

Posteriorment (s -V), éthos significà "ús", "costum", "hàbit". Amb aquest sentit apareix la paraula "ètica" als escrits de la sofística, de Plató, d'Aristòtil... Segons aquesta manera d'entendre l'ètica, el comportament moral depèn dels hàbits o costums. Els hàbits o costum són producte de l'acord social i, per tant, es poden modificar amb nous acords socials. A més a més, com que els hàbits o costums els aprenem, necessitem de l'educació moral per aconseguir hàbits de "bon" comportament.

" Moral" deriva del llatí mos, moris. El seu significat etimològic era "costum", i també "norma" o "precepte". De la fusió d'ambdós sentits ("costum" i "norma") sorgí la concepció llatina de la moral: la moral, entesa com "bon costum", està conformada pels diferents models socials de comportament. Aquest models funcionen com patrons de bona conducta i serveixen per valorar el comportament de les persones. Així, doncs, quan parlem de "moral", parlem de "formes de vida" les quals reflecteixen les idees compartides sobre el valor i el sentit de les coses.

Ètica i moral. Si unim els significats etimològics de les paraules "ètica" i "moral", tenim que la moral està conformada per les accions i els productes humans susceptibles de ser valorats com "bons" o "dolents". I que l'ètica és una reflexió filosòfica sobre el nostre comportament moral (sobre els costums, les normes, la responsabilitat, els valors, l'obligació...) adreçada a buscar solucions dels problemes que té una persona amb si mateixa (resolució de conflictes intrasubjectius) i dels que apareixen en la convivència amb altres persones (resolució de conflictes intersubjectius).

Així doncs, l'ètica és la reflexió filosòfica sobre la moral. O, dit d'una altra manera, l'objecte d'estudi de l'ètica és la moral.

Per a reflexionar sobre la moral, l'ètica fa una investigació filosòfica sobre el comportament moral de les persones. El punt de partida és, doncs, la descripció de la vida quotidiana ( ètica descriptiva). A continuació procedeix a criticar i reformular les normes morals vigents en la vida quotidiana d'acord amb principis ètics racionals ( ètica normativa). Aquests principis també són revisats i qüestionats per una reflexió crítica més profunda ( metaètica). Finalment, després d'aquesta doble revisió crítica, l'ètica ens ofereix normes, valors i principis morals concrets per orientar la nostra conducta en la vida quotidiana ( ètica aplicada).

L'anàlisi d'una acció moral (per exemple, "ajudar una persona agredida"), ens descobreix l'existència d'una sèrie de conceptes interrelacionats tals com "norma", "responsabilitat", "valor" "obligació".

Veiem un exemple en fer l'anàlisi de l'acció moral, com ara: "ajudar una persona agredida". Aquesta acció moral, ens revela, en el nostre comportament, el valor del respecte a la integritat física o psíquica de les persones, l'obediència a la norma moral "les persones hem d'ajudar-nos entre nosaltres", l'obligació de complir tal norma perquè valorem positivament aquest tipus de comportament i la responsabilitat nostra d'evitar les agressions en la mesura de les nostres possibilitats. En aquest apartat tractarem d'aclarir el significat de tots aquests conceptes.

4.1 Accions morals

Cada dia, i al llarg de tota la nostra vida, fem múltiples accions: la digestió, respirar, menjar, anar al cinema, llegir un llibre, estudiar, cuinar, netejar, conviure, denunciar les injustícies... De totes aquestes accions, només són morals les que fem de manera conscient i lliure i, a més, tenen conseqüències sobre altres persones. Ací tenim la definició d'acció moral. Segons aquesta definició, només les persones podem fer accions morals.

Una acció moral es descompon en els següents elements:

El motiu (per què ho faig?) que ens mou a actuar. Per a què l'acció siga moral, el motiu ha de ser conscient.

La intenció (per a què ho faig?) que tenim, el resultat que pretenem aconseguir, és a dir, el fi que busquem. La consciència del fi i la decisió d'actuar fan que les acciones morals siguen voluntàries (les fem perquè així ho hem decidit).

Els mitjans (com ho faig?) que emprem per aconseguir el fi desitjat. L'elecció dels mitjans ha de tenir en compte que "el fi no justifica els mitjans".

El resultat (la realització de l'acció) i les conseqüències (com afecta la nostra acció a les persones que ens envolten). Què aconseguisc en fer-ho?

4.2 Normes morals

Abans de definir què són les normes morals, hem de saber que:

Una norma és una regla o pauta que indica com fer alguna cosa.

Les normes expressen obligacions (diuen que "quelcom" és un deure).

Hi ha diversos tipus de normes:

Normes de cortesia: S'ha de cedir el pas a les persones majors.

Normes de trànsit: S'ha de respectar el pas de vianants.

Normes de convivència social: S'ha de mantenir neta l'aula.

Normes morals: S'ha de dir la veritat.

Normes legals: S'ha de pagar imposts a l'Estat.

Les normes morals són normes generals que regulen la conducta de les persones, en la seua relació amb altres persones, en els aspectes que fan referència a la preservació de la integritat física, el benestar, la distribució equitativa dels recursos limitats i la llibertat d'actuar.

Hem de tenir present que la força del costum i la inèrcia de la tradició ens porten moltes vegades a demanar respecte i obediència a normes morals que ja han deixat de complir la funció per a la qual foren concebudes. D'aquí la necessitat d'ajustar i canviar algunes de les normes morals vigents en la nostra cultura.

4.3 Responsabilitat moral

Abans hem definit l'acció moral com aquella que és feta de forma conscient i lliure i, a més, té conseqüències sobre el comportament d'altres persones.

La responsabilitat té a veure amb la consciència i amb la llibertat. Només serem responsables de la nostra conducta moral quan:

el nostre comportament tinga un caràcter conscient. És a dir, quan coneguem les circumstàncies i conseqüències de les nostres accions. La ignorància és un eximent de la responsabilitat, però aquesta exempció només estarà justificada quan no siguem responsables de la nostra pròpia ignorància.

la nostra conducta siga lliure. Si ens trobem coaccionades per causes externes, perdem el control sobre els nostres actes i se'ns tanca el camí de l'elecció i la decisió pròpies (perdem la llibertat). El resultat és que fem actes no decidits lliurement i, per tant, no se'ns pot fer responsables dels nostres actes. Ara bé, que la coacció exterior ens puga anul·lar la voluntat (llibertat) i ens puga eximir de la responsabilitat, açò no s'ha de prendre en un sentit absolut. Perquè en la majoria de casos, a pesar de la coerció externa, ens queda un marge d'opció i, per tant, de responsabilitat moral.

4.4 Valoració moral

La moral, com ja hem vist, es refereix tant a les accions com als productes humans que poden ser valorats com "bons" o "dolents". La valoració moral consisteix a atribuir un valor a una acció o producte humà. En l'acció de valorar trobem aquests tres elements:

El valor atribuïble. Encara que no hi ha acord respecte a què són els valors, podem definir-los com un conjunt no ben especificat de termes que denoten entitats abstractes (que no són objectes). Són valors els termes com ara pau, justícia, bellesa, felicitat, bé, llibertat, igualtat, solidaritat, amistat, autoestima... Els valors representen l'haver de ser (l'ideal o utopia), no el ser (la realitat), per això són "guies de conducta". En general, els valors sempre han anomenat defectes, faltes, alguna cosa que no tenim, però que hauríem de tenir. Per això, els valors ens serveixen per a denunciar les carències de la societat i per a intentar transformar-la. Per exemple, quan diem que la societat ha de ser justa, el que fem és dir que ara la societat no és justa, però podem aconseguir que ho siga. Actualment s'accepta que els valors, principis i ideals de la nostra cultura vénen recollits en els denominats "drets fonamentals", expressats en la "Declaració Universal dels Drets Humans".

L'objecte valorat. Els objectes susceptibles de valoració moral són les accions morals, els actes humans els resultats i les conseqüències dels quals afecten altres persones.

La persona que valora. Quan valorem emetem un judici sobre la bondat o maldat dels actes morals. Jutgem des dels principis, normes i valors propis que tenim interioritzats. És a dir, valorem des de la nostra cultura.

Per a fer una valoració adequada dels actes morals, hem de tenir en compte tots i cadascun dels elements constitutius de les accions morals (motivació, intenció, fi, mitjans, resultats i conseqüències). I per a valorar adequadament una persona hi ha que considerar els seus actes globalment, i no de manera aïllada. Els actes aïllats no defineixen la nostra personalitat moral. No som mentideres perquè hagem dit alguna mentida.

4.5 Obligació moral

El nostre comportament moral està orientat per les normes morals. Les normes morals, com ja hem vist, expressen obligacions (diuen que "quelcom" és un deure). Així doncs, podem dir que tenim l'obligació de comportar-nos segons les normes morals i d'evitar els actes prohibits per elles. Però aquesta obligació ha de ser "triada" i no imposada; ha de ser fruit d'una convicció interior: només estem obligades moralment quan coneixem les normes, quan les reconeixem com a pròpies, i podem triar complir-les optant lliurement entre diverses alternatives.

4.6 Dilemes morals

Quan una persona es troba en una situació que li exigeix complir amb dues o més deures alhora, però només pot complir un d'ells, es troba davant d'un problema o dilema moral. Amb freqüència, els dilemes morals són comparats amb conflictes tràgics de solució impossible a causa de la contraposició de normes morals irreconciliables. No obstant es tracta d'un fenomen quotidià que es dóna en tots els àmbits de la nostra vida (familiar, professional i personal).

Un cas de dilema moral, proposat per Esperanza Guisan, és el següent: imaginem una dona que, per a continuar la seua vida, necessita que el seu marit abandone la seua actual carrera professional o política. Ho necessita en el sentit que, si no ho fa, ella es sentirà abandonada, sotmesa a depressions contínues les quals empitjoraran gradualment el seu estat físic i mental, la qual cosa faria témer un desenllaç fatal (el suïcidi). Deu l'home sacrificar la seua carrera professional per a què la dona no es suïcide? Quina vida ha de prevaler sobre l'altra? Quin concepte de vida ha de ser prioritari?

La resolució de dilemes morals no consisteix únicament a resoldre conflictes entre valors, principis o drets (dret a la vida enfront del dret a l'èxit professional). També cal valorar i arbitrar els distints interessos de les persones que s'hi troben implicades.

En açò consisteix l'ètica: en proporcionar-nos els elements necessaris per poder resoldre els nostres conflictes (intersubjectius i intrasubjectius), de manera que puguem aconseguir l'equilibri psíquic, potenciar les nostres possibilitats de "gaudi" i aconseguir unes relacions harmòniques i justes amb les altres persones.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'Ètica, o millor dit, les ètiques són reflexions filosòfiques sobre el comportament moral les quals ens proposen els elements necessaris per a resoldre els nostres conflictes interiors així com els conflictes que ens genera la convivència. D'aquesta manera podríem aconseguir unes relacions harmòniques i justes amb les altres persones.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aristòtil (s. -IV) digué que l' admiració fou la que ens mogué a fer les primeres indagacions filosòfiques. El que ens mou a interrogar-nos sobre què són les coses és l'admiració, la curiositat que sentim davant el que ens envolta i davant les espectaculars manifestacions de la Naturalesa. La curiositat és un terme que descriu un nombre desconegut de mecanismes psicològics del comportament que tenen l'efecte d'impulsar els éssers a investigar per a comprendre i per adaptar-nos al medi on vivim.

El que en un principi mogué els homes a fer les primeres indagacions filosòfiques va ser, com ho és avui, l' admiració. Entre els objectes que admiraven i dels que no en podien donar raó, s'aplicaren primer als que estaven al seu abast; després avançant pas a pas, volgueren explicar els més grans fenòmens; per exemple, les diverses fases de la Lluna, el curs del Sol i dels astres i, finalment, la formació de l'Univers. ... Per consegüent, si els primers filòsofs filosofaren per a alliberar-se de la ignorància, és evident que es consagraren a la ciència per a saber, i no per mires d'utilitat. El fet mateix el prova, ja que quasi totes les arts que tenen relació amb les necessitats, amb el benestar i amb els plaers de la vida, eren ja conegudes quan es començaren les indagacions i les explicacions d'aquest gènere. És per tant evident, que cap interès estrany ens mou a fer l'estudi de la filosofia. [Aristòtil, Metafísica, I, p. 40]

Veiem aquest vídeo sobre els problemes de la filosofia.

La filosofia presocràtica començà interrogant-se per l' arkhé o principi de totes les coses i per les causes del moviment: naixement, corrupció i canvi. També per com podem conèixer.

Sofistes i Sòcrates filosofaven sobre com hem de comportar-nos.

Per a Plató, filosofar és admirar-se davant dels múltiples sentits possibles de tot el que és real i, sobrepassant-los, anar a la font de tots ells: a la seua idea.

Per a Aristòtil, la filosofia és la ciència dels primers principis i de les primeres causes de totes les coses. Pretén explicar què són les coses i per què són com són.

En el període hel·lenístic-romà (ss -III al III), la filosofia es converteix en preocupació ètica l'objectiu de la qual és oferir un model de vida, el del savi, que busca la felicitat i la troba en la tranquil·litat exterior i en la pau interior. La filosofia és l ' art de la vida basat en principis elaborats per la raó humana.

Durant el Renaixement (ss XV-XVI) la filosofia intenta de nou explicar la naturalesa, la història i l'home en virtut de les seues pròpies lleis, sense recórrer a la voluntat de déu. Això donà lloc a dos grans nuclis temàtics. Per una banda, la preocupació antropològica: reflexions sobre la naturalesa de la llibertat, l'origen del poder, la llei natural i la naturalesa de la societat. I, per l'altra, la preocupació per la naturalesa: la ciència és l'únic mitjà adequat per a poder comprendre la naturalesa.

En la Modernitat (ss XVII-XVIII) es produeix una "gir crític" en les concepcions de la filosofia. Aquesta serà considerada, bàsicament, com epistemologia (o teoria del coneixement) la tasca de la qual serà la recerca i fonamentació de la veritat científica.

Per a Kant (s.XVIII) les preguntes de la filosofia són: què puc saber? què puc fer? què puc esperar? què és l'home?

"El contenido de la filosofía en este sentido vulgar, da origen a las cuestiones siguientes: 1.ª ¿Qué puedo yo saber? 2.ª ¿Qué debo yo hacer? 3.ª ¿Qué se necesita esperar? 4.ª ¿Qué es el hombre? La metafísica contesta a la primera pregunta, [34] la moral a la segunda, la religión a la tercera y la antropología a la cuarta. Pero en el fondo se podrían todas contestar, por la antropología, puesto que las tres primeras cuestiones se reducen a la última.

La filosofía por consiguiente, debe poder determinar: 1.º Las fuentes del saber humano. 2.º Los límites del uso posible y útil de toda ciencia. 3.º Por último, los límites de la razón. La última cuestión es siempre la más difícil y la más importante; sin embargo, el filodoxo no se ocupa de ella. Introducción a la Lógica (1800)

Amb l' Idealisme alemany (primera meitat del s. XIX) culmina la pretensió, iniciada per Descartes, de convertir la filosofia en ciència. Per a l'Idealisme, la filosofia no és merament el fonament de la ciència (Kant), sinó l'única ciència: la filosofia és el sistema de saber absolut, l'autoconsciència de la humanitat aconseguida dialècticament. El seu objecte són les condicions subjectives que fan possible les relacions de l'home amb el món, tant teòricament com pràctica.

La filosofia contemporània es caracteritza per l'escassa valoració de la realitat transcendent (déu i el món espiritual) i per la crisi de la raó com a instrument per al coneixement absolut (es dubta que la filosofia puga aconseguir una descripció racional de la realitat).

Veiem aquest vídeo sobre les preguntes de la filosofia.

En 1912, Bertrand Russell (1872-1970) publica Els problemes de la filosofia. En aquest llibre s'ocupa dels problemes filosòfics "en els quals vaig pensar que era possible aportar alguna cosa positiva i constructiva, ja que la simple crítica negativa semblava estar fora de lloc." Tracta sobre tot de problemes epistemològics. Aquests són, sobretot, problemes epistemològics:

Los problemas de la filosofía

Bertrand Russell, 1912

1. Aparença i realitat.

2. L'existència de la matèria.

3. La naturalesa de la matèria.

4. Idealisme.

5. Coneixement directe i coneixement per descripció.

6. Sobre la inducció.

7. El nostre coneixement dels principis generals.

8. Com és possible el coneixement a priori

9. El món dels universals.

10. Sobre el nostre coneixement dels universals.

11. Sobre el coneixement intuïtiu.

12. Veritat i falsedat.

13. Coneixement, error, i opinió probable.

14. Els límits del coneixement filosòfic.

15. El valor de la filosofia.

Simone de Beauvoir (1908-1986) plateja un nou interrogant filosòfic: què és una dona?

"Si la seua funció de femella no és prou per a definir la dona, si també rebutgem explicar-ho per "l'etern femení" i si, malgrat açò, admetem que, encara que siga de manera provisional, hi ha dones sobre la terra, no tenim més remei que preguntar-nos: què és una dona?" ( El segon sexe, 1949

A aquesta pregunta, la filòsofa francesa afegeix unes altres: "Com pot realitzar-se un ésser humà dins de la condició femenina? Quins condueixen a atzucacs? Com recuperar la independència al si de la dependència? Quines circumstàncies limiten la llibertat de la dona? I ella, les pot superar?"

Beauvoir pregunta què és una dona perquè per a ella la "feminitat" no és una qualitat que caracteritze les dones de manera natural. Entén la feminitat com un mite forjat al llarg del temps ... Afirma que ser dona, amb tot el que açò implica des del punt de vista tradicional (passivitat, dependència, emotivitat, etc.) no és alguna cosa natural, sinó el resultat d'un complex procés d'aprenentatge que comença des dels primers moments de la vida dels individus. " No es naix dona: s'arriba a ser-ho . Cap destinació biològica, psíquica, econòmica, defineix la imatge que revesteix en el si de la societat la femella humana: el conjunt de la civilització elabora aquest producte intermedi entre el mascle i el castrat que se sol qualificar de femení."

Veiem aquest vídeo d' Educatina sobre El segon sexe de Simone de Beauvoir

Les investigacions i respostes filosòfiques per a respondre les preguntes ineludibles donen lloc a les denominades branques de la filosofia.

És habitual dividir la filosofia en dos grans blocs: la filosofia teòrica i la filosofia pràctica.

La filosofia teòrica té com a funcions, indagar i aclarir. Actualment ací cabria englobar les reflexions entorn de problemes relatius a les ciències, el llenguatge, l'ontologia, etc. (Lògica, Metafísica, Epistemologia, Filosofia de la ciència, Filosofia del llenguatge, filosofia de la biologia, filosofia de la tecnologia...)

La filosofia pràctica la funció de la qual és transformar, orienta la seua reflexió cap a la vida, a la transformació del món natural i humà. (Antropologia filosòfica, Ètica, Filosofia política, Estètica, Feminisme filosòfic, Filosofia del dret...) Ací incloguem les filosofies la pretensió de les quals és transformar la societat, bé des del punt de vista socioeconòmic (marxismes), des de la realitat personal com a pressupost d'altres transformacions (vitalisme), des de l'individu com tal (alguns existencialismes: Sartre), des del medi ambient (ecologia) o, transversalment, des de les dones (feminismes).

Veiem aquest vídeo

2.1 Metafísica

La metafísica investiga la naturalesa, estructura, components i principis últims de la realitat. Pretén arribar al coneixement vertader de què són les coses i per què són com són. Tres de les preguntes fonamentals de la metafísica són:

Què és ser?

Què és el que hi ha?

Per què hi ha alguna cosa, i no més aviat no-res?

2.2 Lògica

La lògica és l'estudi dels raonaments ben fets. Raonar o argumentar consisteix en el procés mental d'obtenir-ne unes conclusions a partir d'informacions anteriors (anomenades premisses), prèviament acceptades com a verdaderes. Per tant, la lògica és l'activitat fonamental del pensament de les ciències i de la filosofia. És per això, l'instrument fonamental de totes les ciències i de la filosofia. La lògica s'ocupa de determinar quines formes d' inferència i de demostració són vàlides i quines no, i per tal de fer-ho, la noció central que estudia és la de conseqüència lògica. La lògica té a veure amb les lleis que ordenen el nostre pensament i amb la forma d'expressar-ho en el llenguatge.

2.3 Cosmologia o filosofia de la naturalesa

Filosofia natural o filosofia de la naturalesa (en llatí philosophia naturalis), és un terme aplicat a l'estudi de la natura i de l'univers físic que fou el predominant abans del desenvolupament de la ciència moderna. Es considera el precursor de les ciències naturals, com ara la física.

2.4 Epistemologia o Teoria del coneixement

Segons Kant, la primera gran pregunta que ha de contestar la filosofia és "què podem saber?" Per coneixement entenem la relació que s'estableix entre un subjecte i un objecte quan el subjecte aprehèn la realitat de l'objecte. El procés de coneixement, així entès, és l'objecte d'estudi de l'epistemologia. I els problemes epistemològics que aquesta ha de resoldre són:

La possibilitat del coneixement: Existeix de fet la relació subjecte-objecte?

L'origen i els límits del coneixement: d'on procedeixen els objectes del coneixement? de la Raó? de l'experiència? d'ambdues coses?

L'essència del coneixement humà: en el dualisme subjecte-objecte, quan el subjecte percep, és un receptor actiu i espontani o merament passiu?

La qüestió sobre els tipus de coneixement o maneres de conèixer.

El criteri de veritat: com podem saber si el coneixement obtingut és vertader?

2.5 Ètica

L'ètica és la reflexió filosòfica sobre la moral. O, dit d'una altra manera, l'objecte d'estudi de l'ètica és la moral.

"Ètica" deriva de la paraula grega ethos, que significava "caràcter", "manera de ser". Posteriorment (s -V), éthos significà "ús", "costum", "hàbit". "Moral" deriva del llatí mos, moris. El seu significat etimològic era "costum", i també "norma" o "precepte". De la fusió d'ambdós sentits ("costum" i "norma") sorgí la concepció llatina de la moral: la moral, entesa com "bon costum", està conformada pels diferents models socials de comportament. Aquest models funcionen com patrons de bona conducta i serveixen per valorar el comportament de les persones. Així, doncs, quan parlem de "moral", parlem de "formes de vida" les quals reflecteixen les idees compartides sobre el valor i el sentit de les coses.

Si unim els significats etimològics de les paraules "ètica" i "moral", tenim que la moral està conformada per les accions i els productes humans susceptibles de ser valorats com "bons" o "dolents". I que l'ètica és una reflexió filosòfica sobre el nostre comportament moral (sobre els costums, les normes, la responsabilitat, els valors, l'obligació...) adreçada a buscar solucions als problemes que té una persona amb si mateixa (resolució de conflictes intrasubjectius) i als que apareixen en la convivència amb altres persones (resolució de conflictes intersubjectius).

2.6 Filosofia política

La filosofia política és una branca de la filosofia que estudia els conceptes sobre el poder, l'organització política, les lleis i la relació social entre els individus. Forma part, juntament amb l'ètica, de la filosofia pràctica.

2.7 Estètica

Part de la filosofia que té per objecte d'estudi allò bell, o la bellesa en general i, d'una manera especial, les condicions amb què es percep i cregui allò bell, i els criteris amb què es valora. En l'actualitat, la disciplina teòrica i normativa que inclou l'estudi dels diversos fenòmens estètics, com a obres d'art, el sentiment estètic, l'actitud i la valoració estètica, és la teoria o filosofia de l'art, que és en definitiva una interpretació de l'art, o la crítica filosòfica de l'art feta des de diverses perspectives.

2.8 Antropologia filosòfica

Reflexió filosòfica que considera l'home com a objecte d'estudi en una perspectiva global.

Com a reflexió filosòfica no és una ciència, sinó una anàlisi dels fonaments de la mateixa noció de ser humà, i de la consideració d'aquest com a punt de partida de tot coneixement sobre si mateix i sobre el món. En aquest sentit és, com diu Max Scheler, un pont entre les ciències i la metafísica. Per això, no és una disciplina filosòfica que tracti d'establir apriorísticament les característiques d'una pretesa essència humana immutable, sinó que parteix de les ciències humanes, tals com la antropologia física, la antropologia cultural, la psicologia, la lingüística, la sociologia, etc., per elaborar una reflexió sobre l'ésser humà en la seva globalitat, capaç d'explicar com aquest ser humà és la condició de possibilitat de tals ciències i, en general, de la conducta humana: llenguatge, art, ciència, religió, mites, acció moral, agressivitat.

Per això, no es tracta d'un estudi particular sobre les característiques humanes, sinó una reflexió filosòfica i holística sobre l'ésser humà.

2.9 Feminisme filosòfic

El feminisme filosòfic naix en el segle XVII. S'interroga sobre la situació de les dones, no tan sols dins del conjunt social, sinó i sobretot en el com han estat pensades i com ha estat conceptualitzat el seu sexe.

És un corrent fort de la Modernitat que utilitza els mètodes contemporanis del pensament filosòfic per a elaborar les explicacions causals i funcionals de la subordinació femenina. Són molts els temes i causes vinculades amb el pensament feminista: religioses, socials, polítiques, psicològiques, culturals , etològiques, biològiques, etc.

Veiem aquest vídeo

# data[].attributes.attachment_link.title
Els problemes de la filosofia - Filosofem

# data[].attributes.attachment_link.description
"...la filosofia ha de ser estudiada, no per les respostes concretes als problemes que planteja, ja que, generalment, cap resposta precisa no pot ser coneguda com a vertadera, sinó més aviat pel valor dels mateixos problemes; perquè aquests problemes amplien la nostra concepció d'allò que és possible, enriqueixen la nostra

# data[].attributes.attachment_link.description
Durísimo documental que denuncia el maltrato que los humanos ejercen sobre los animales. Dirigido por Shaun Monson y coproducido por Persia White. La película fue narrada por el actor de Hollywood y activista de los derechos de los animales Joaquín Phoenix. La música es del también activista Moby. Año 2005.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'odi és una reacció sovint desproporcionada i encegadora que resulta d'una causa externa. D'on prové? Del temor a allò desconegut? Dels prejudicis? Els grecs van oposar a la violència mètodes substitutoris com el diàleg de la raó o les olimpíades. Lluitem o xerrem?

# data[].attributes.attachment_link.description
Podem parlar de violència en singular i en abstracte? O hem de parlar de violències concretes i diverses? Es pot eliminar la violència sense eliminar la humanitat? Hi ha violència legítima? Reflexionem sobre l'origen, la presència, les formes de la violència al nostre món.

# data[].attributes.attachment_link.description
Potser el millor que fan els filòsofs i els nens es fer preguntes. Els nens pregunten amb espontaneïtat, sense apriorismes, amb curiositat per tot allò que ens envolta i per la mateixa existència. A Catalunya hi ha una important tradició, encara que poc coneguda, de treball filosòfic amb nens a les escoles.

# data[].attributes.attachment_link.title
Amb filosofia - TV3 - Amb filosofia - LA VERITAT

# data[].attributes.attachment_link.description
Amb la participació de Xavier Rubert de Ventós, catedràtic d'Estètica a la Facultat d'Arquitectura de la Universitat Politècnica de Catalunya i escriptor; Emília Olivé, doctora en Filosofia; Enrique Vila-Matas, escriptor; Miguel Ángel Aguilar, periodista, i Juan Tamariz, mag.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sant Agustí va dir que sabia què era el temps si no havia d'explicar-ho. Hi ha el temps íntim de la història personal i el temps de la història col·lectiva; el temps com una amenaça i els èxtasis del temps detingut, que s'assembla a l'eternitat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Amb filosofia - TV3 - amb filosofia - FER-SE PREGUNTES

# data[].attributes.attachment_link.description
Amb la participació de Gregorio Luri (doctor en Filosofia), Amador Vega (professor d'Estètica i Religió de la Universitat Pompeu Fabra), Marina Garcés (professora de Filosofia de la Universitat de Saragossa), Ramon Alcoberro (doctor en Filosofia), Fina Birulés (professora de Filosofia a la Universitat de Barcelona), Victoria Cirlot (professora de Literatura Medieval de la Universitat Pompeu Fabra), Emília Olivé (doctora en Filosofia) i Xavier Rubert de Ventós (catedràtic d'Estètica a la Facultat d'Arquitectura de la Universitat Politècnica de Catalunya i escriptor).

# data[].attributes.attachment_link.description
Video de divulgación sobre qué es la Filosofía, de School of Life, traducido por la Asociación de Estudiantes de Filosofía de la Universidad de Costa Rica. Trabajo de carácter informativo para todos aquellos que desean saber "¿Qué es Filosofía?" Link del video original: https://www.youtube.com/watch?v=mIYdx6lDDhg

# data[].attributes.attachment_link.description
"És l'home el que els astrònoms defineixen: una petita part de carboni impur i d'aigua, reptant sense força sobre un planeta petit, sense importància? Ha de ser el bé etern amb el fi de que sigui estimat, o val la pena cercar-lo encara que l'univers es dirigeixi inexorablement a la mort?...