# data[].attributes.body
אחר כך התיישבנו כל המשפחה לדבר על כל מה שהיה ביקשתי סליחה מאימי על כל מה שקרה ואז חשבתי לעצמי בלב והגעתי למסקנה שאולי המבוגרים לא מבינים אותי כי לא חוו בילדותם את הדאגות והבעיות שאני עוברת בילדותי.

# data[].attributes.body
הרגשתי כעס ועצב שאמא לא מבינה אותי ואפילו שופטת אותי. פניתי לדבר עם חבריי על מה שקרה ולקבל מהם דעה על מה אני צריכה לעשות. רציתי שיגידו לי שזה בסדר שאני כועסת ושאני לגמרי צודקת. כמובן שלא ציפיתי שיגידו לי שאולי הגזמתי. הם הסבירו לי שכדאי שאדבר עם אמא ואסביר לה מדוע התפרצתי ככה על דודה אסתר כי לא טוב להשאיר את הדברים ככה.

ביקשתי מאמא שיחה. אמא הקשיבה לכל מה שהיה לי להגיד והיא התנצלה על שפגעה בי. היא ליטפה את ראשי ונתנה לי נשיקה וחיבוק ארוך. היא הסבירה שכבר הספיקה לשכוח איך היה להיות בגילי וכמה לא קל להתמודד עם הדברים שאני עוברת ושגם לה הכל נראה איום ונורא כשהייתה ילדה. היא הסבירה גם איך זה להיות מבוגר והאמת , זה נשמע הרבה יותר קשה. כמובן שסלחנו אחת לשנייה.

# data[].attributes.body
לאחר שאמא והדודה אסתר יצאו מחדר הייתי כל כך זועמת והרגשתי שאני חייבת להירגע. נשמתי נשימות עמוקות כך נרגעתי לאחר מכן חשבתי על מה שקרה, והבנתי שפגעתי בדודה אסתר. הרגשתי ממש רע עם עצמי אז הלכתי לסלון לבקש סליחה מהדודה אסתר אבל כבר היה מאוחר מדי. דודה אסתר כבר הלכה ואז התחלתי לבכות.
סיפרתי לאמא מה אמרתי לדודה אסתר ועל איך שהרגשתי ושרציתי להתנצל.
אמא אמרה לי שכל הכבוד שלקחתי אחריות ורציתי להתנצל.
היא גם אמרה לי שעוד מעט דודה אסתר תגיע הביתה ואז אוכל להתקשר אילה.
התקשרתי לדודה אסתר וזה ענתה. אבל לפני שהספקתי להגיד משהו היא התחילה לדבר אבל היא חשבה שאמא מדברת איתה והיא חשבה שאמא באה להתנצל שוב על איך שדיברתי ואז היא אמרה שהיא היתה יותר שמחה לשמוע ממני התנצלות
אז התנצלתי.
דודה אסתר היה המומה לשמוע שאני מדברת איתה ומיד נתקה את השיחה לאחר מכן היא התקשרה שוב ועניתי היא אמרה סליחה שהיא נתקה ושהיא מקבלת את ההתנצלות שלי.
גם היא התנצלה על זה שהיא לא הבינה אותי.
כל כך שמחתי שהכל הסתדר בסוף.

# data[].attributes.body
לאחר זמן מה הלכנו לארוחת ערב, אף אחד לא דיבר כולנו שתקנו, החלטתי לעשות משהו בנידון. אמרתי לכולם "די! זה לא יכול להימשך ככה! אמא ,אסתר אפשר לדבר איתכן בפרטיות רגע?" אסתר ואמא באו לחדרי. הייתה דממה מוחלטת, היו יכולים לשמוע נמלה מדברת עם הנמלה השנייה. לאחר מכן אמרתי "אני מצטערת. פשוט מצטערת" אסתר ואמא אמרו שהן סולחות לי ואמא שאלה אותי  "חמודה שלי, אני מרגישה שעובר אלייך משהו בזמן האחרון ואני מתחילה לדאוג! את לא צריכה להסתיר ממנו דברים, הרי אנחנו המשפחה שלך" אסתר הסכימה גם כן.  הרגשתי שאני חייבת לספר! אז אמרתי "נכון! עליתן עליי! קורה לי משהו בזמן האחרון. ילדים צוחקים עלי ו... אה עושים עליי חרם. אני פשוט מרגישה שאף אחד לא מבין אותי וכל אחד אומר לי איזה מזל יש לי שאני ילדה, האמת היא שלא! אני שונאת להיות ילדה! אמא, לפני שנכנסת אליי לחדר, אני רבתי עם דודה אסתר על אותו נושא וקראתי לה טיפשה! היא הגנה עליי. אני מקווה שתוכלי לסלוח לי אמא, וכמובן אסתר". אסתר אמרה "ברור שאני סולחת לך הרי את משפחה! ולגבי הבעיות הללו בכיתתך, תאמיני או לא גם לי היו בעיות בכיתה. אבל למדתי לא להתייחס אל זה, ואז הכל פתאום הפסיק! כולם התנצלו והפכו להיות חברות שלי! נגיד, זוכרת את נורית, חברה שלי? "ברור שאני זוכרת! היא כל הזמן נותנת לי שוקולדים וממתקים" עניתי. "אז היא הייתה מארגנת החרם! כרגע היא חברתי הטובה! ובלי קשר לבעיות בכיתה, תמיד תוכלי לשמוח עלינו חמודה שלי!" אמרה אסתר "נכון מתוקה שלי, אנחנו הריי משפחה!" ענתה אמא. לאחר מכן סיפרנו כל מיני סודות אחת לשנייה וכל כך שמחתי שהתנצלתי! נתראה מחר יומני היקר!

# data[].attributes.body
למרות שהרגשתי שאני צודקת, לא היה לי נוח עם איך שהשיחה עם דודה אסתר, הסתיימה.

דודה אסתר ניסתה רק לעזור לי ולעודד אותי במובן זה, שכילדה, החיים שלי אמורים להיות קלים יותר. יחד עם זאת, לא שלטתי בעצמי והוצאתי את כל התסכולים שאני חשה בחיי היום יום, על דודה אסתר. המבוגרים שוכחים שלהיות ילד זה לא פחות מאתגר וקשה מלהיות אדם מבוגר שמפרנס. אולי הם דואגים לעבודה, למשפחה ולפרנסה, אבל אני, כילדה, מודאגת מבית הספר, מהקורונה ומהעובדה שמזמן לא ראיתי את החברים שלי.
למרות כל זאת, ברור לי שמחר אני אתנצל בפני דודה אסתר ואומר לה שאני מבינה שהיא רק רצתה לעזור לי ולא הייתי צריכה לכעוס עליה בצורה כזו.

# data[].attributes.body
כל כך כעסתי על דודה אסתר והמשכתי לצעוק על אמא ועל אסתר כי כל כך התעצבנתי ולא יכולתי להפסיק לכעוס
ורצתי לחדר וחשבתי על מה שקרה.
אחרי כמה זמן הבנתי שגם אני לא בסדר ואין לי את הזכות לשפוט אותה אבל גם אין לאסתר את הזכות לשפוט אותי והיא הייתה גם לא בסדר ואני מאוד מקווה שהיא גם תבוא להתנצל.
לא הייתי מסוגלת ללכת לבקש סליחה על איך שדיברתי וחיכיתי שאסתר תבוא להתנצל כי אני לא מסוגלת להודות שטעיתי.
חיכיתי וחיכיתי עד שהיא תבוא להתנצל והיא לא הגיעה נורא התבאסתי ולא ידעתי מה לעשות.
כשקמתי הרגשתי מלאת רגשות אשמה ולא ידעתי מה לעשות עם הרגשות הללו בארוחת בוקר אני ואסתר לא דיברנו ואני רציתי לדבר אבל לא יכולתי להודות בטעות שלי.
אמא ואסתר דיברו ואליי הם לא יתייחסו אליי
אני כל כך כעסתי והתפוצצתי ופשוט אמרתי הכל כי לא יכולתי להמשיך ככה יותר היה לי נורא קשה
אסתר ביקשה סליחה וגם אני ירד לי אבן מהלב ונורא שמחתי שסיפרתי את זה
כל כך שמחתי שאין בנינו סודות ושאני יכולה לספר להם הכל
תודה שהקשבת לי יומני היקר אני יחזור בפעם הבאה!

# data[].attributes.headline
בקטע שקראתם "היומן שלי", מסופר על התפרצות של הכותבת על דודתה. לא מסופר מה קרה אחר כך. כתבו על גבי לוח הפאדלט פרק נוסף ביומן. בכתיבה יש מקום לכתוב על הרגשות של הכותבת, אירועים שקרו לה אחרי, תחושות ועוד...הכתיבה צריכה להיות 15 שורות לפחות ולהכתב בגוף ראשון (אני). 

# data[].attributes.subject
בקטע שקראתם "היומן שלי", מסופר על התפרצות של הכותבת על דודתה. לא מסופר מה קרה אחר כך. כתבו על גבי לוח הפאדלט פרק נוסף ביומן. בכתיבה יש מקום לכתוב על הרגשות של הכותבת, אירועים שקרו לה אחרי, תחושות ועוד...הכתיבה צריכה להיות 15 שורות לפחות ולהכתב בגוף ראשון (אני). 

# data[].attributes.headline
שאימא שלי שמעה אותי אוצרת טיפשה לדודתי היא אמרה לי לבקש מידודתי סליחה ולא רציתי אז היא האנישה אותי ובלילה היתמלתי בזעם והחלתתי שאני לא אסלח לדודתי על מה שהיא עשתה  

# data[].attributes.subject
שאימא שלי שמעה אותי אוצרת טיפשה לדודתי היא אמרה לי לבקש מידודתי סליחה ולא רציתי אז היא האנישה אותי ובלילה היתמלתי בזעם והחלתתי שאני לא אסלח לדודתי על מה שהיא עשתה  

# data[].attributes.body
ביום למחרת קמתי וחשבתי על ההתנהגות שלי כלפי דודה אסתר, הייתי כל כך עצובה. אני הבנתי שמה שעשיתי לא היה במקום, ושהיא לא התכוונה לפגוע בי, היא פשוט לא ידעה מה עובר עליי. הלכתי אליה והתנצלתי, היא אמרה לי שהיא מבינה וגם היא לא הייתה צריכה לזלזל בדאגות שלי. אחר כך דיברתי עם אמא וגם היא התנצלה והבנתי שאולי זה כן כיף להיות ילדה.

# data[].attributes.headline
ליאם ז'ולקובר

# data[].attributes.subject
ליאם ז'ולקובר

# data[].attributes.body
התמלאתי ברגשות אשם. אני אוהבת את דודה שלי יש בינינו קשר מיוחד ומעולם לא קראתי לה טיפשה . אני יודעת שלא הייתה לה כוונה רעה ושהפכתי את כל האירוע לגדול יותר ממה שהוא היה אמור להיות. אבל כן מרגיז אותי לפעמים שהמבוגרים, אמא שלי, אבא שלי וגם דודה שלי חושבים שהחיים שלי מאוד קלים וחסרי דאגות. זה ממש לא מרגיש לי ככה בתקופה האחרונה ולמרות שאני מבינה שזה משבר קטן אני מתרגזת בקלות. אמא שלי קוראת לזה גיל ההתבגרות אז אני כבר רוצה להגיע לבגרות מלאה כדי להפסיק להרגיש את העצבים האלו. תכף אני אחזור לסלון ואחבק חזק את דודה אסתר אתנצל ונראה לי שהיא תסלח ואני כן אומר לה שזו מן תקופה כזו ושלא תפגע ממני כי אני אוהבת אותה עד כאן יומני היקר ניפגש בקרוב.

# data[].attributes.body
אז אני אמרתי אוף דיי אין לי כוח אליכן אתן לא מבינות כלום!
רצתי לחדרי ורראיתי טלוויזה יותר מאוחר הבנתי את חמרת מעשיי ובכיתי מתחת לכרית נשרפתי מבפנים שכעסתי אליהן ולא סיפרתי להן מה עובר עליי אז בבוקר לאחר מכן ישבנו כולנו לארוחת בוקר ביקשתי מאסתר ואימי סליחה והסברתי להן מה עבר עליי בתקופה האחרונה הן סלחו לי והסבירו לי שזה בסדר לפעמים להתנהג כך ושגם הן עברו את הגיל הזה ולפעמים ההתנהגות מוצדקת כל כך שמחתי שאין בנינו ריבים וסודות יותר ושאני יכולה לספר להן הכל בלי שהן ישפטו אותי תודה שהקשבת לי יומני היקר נתראה מחר....

# data[].attributes.body
כעסתי כל כך על דודה אסתר על מה שהיא אמרה אבל זה לא מצדיק את איך שדיברתי אליה.
אולי אני צריכה להתנצל על כך.
אוףףף אני כבר לא יודעת מה לעשות.
אולי כדאי שאחשוב על הדברים בלילה ומחר אחליט כבר, מבטיחה לעדכן יומן יקר, לילה טוב.

אוקי קיבלתי החלטה, אני אתנצל בפני דודה אסתר אבל אסביר לה גם ממה נפגעתי.
הנה דודה אסתר בדיוק קפצה לביקור.
"שלום דודה אסתר, רציתי לדבר איתך על משהו שהפריע לי.
קודם כל אני מצטערת על איך שדיברתי אבל אני חושבת שאת טועה, לכל אחד יש קשיים משלו גם לי וגם לך" ניסיתי להסביר לה אבל אז זה קרה..
"אילו קשיים יש לך בדיוק גברת צעירה?!  מה לשים בכריך בבוקר? מה ללבוש היום? זה אפילו לא משתווה לקשיים ולבעיות שלי אז מה את מקשקשת?!" צעקה דודה אסתר.
"את טועה!" אמרתי, הלכתי לחדר וטרקתי את הדלת.
חשבתי קצת, הרי בכל זאת היא משפחה ואני לא יכולה לדעת מה קורה לה בחיים ואילו קשיים ובעיות היא חווה.
החלטתי להמשיך הלאה ולא להזכיר זאת שוב לעולם.
עד כאן יומן יקר נתראה שוב בפעם הבאה!

# data[].attributes.body
החלטתי שאלך לישון ואתנצל למחרת , אולי אם דודה אסתר תסלח לי אוכל להסביר לה מה הן הבעיות שלי.
בבוקר הלכתי לאסתר והסברתי לה למה התרגזתי כל כך והתנצלתי , אסתר סלחה לי ואמרה שהיא תשתדל להבין אותי בפעם הבאה.
כמובן שנענשתי אך שמחתי שהדודה אסתר הסכימה לסלוח לי למרות מה שעשיתי לה.
החלטתי שמהיום והלאה אכבד יותר גדולים ואבין אם הם לא מסוגלים להבין את הבעיות של ילדים.
אמא החליטה לשאול אותי מה קרה אז סיפרתי לה והיא החליטה לסלוח לי גם כן.

# data[].attributes.headline
מיכל גולדברג לוי

# data[].attributes.subject
מיכל גולדברג לוי

# data[].attributes.body
אחרי זמן מה,הלכתי למטבח ולקחתי לעצמי את ארוחת הערב,באתי ללכת לחדרי ופתאום דודתי אסתר ואימי רצו שאצטרף לאכול איתן לא הבנתי למה,בכל זאת לא התנהגתי מאוד יפה ,או בכלל ..
ניגשתי אליהן ואמרתי שאני מצטערת ,ושאלתי אותן "למה בכלל אתן רוצות שאצטרף?"
הן סיפרו לי שגם הן שהיו בגילי התנהגו כך והסבירו לי שזה גיל ההתבגרות ושכולם ככה ,צחקתי ואמרתי לעצמי "העיקר שהבנתי את הטעות שלי"
אבל עדיין רציתי להיות גדולה כמוהן ואז הן שמו לי את השיר של הייב פייב והתחילו לשיר .."כן ..כן.. אני זוכר איך הייתי קטו..."
הקשבתי לשיר והתחלתי לשמוח שאני עוד ילדה ולא גדולה,למחרת התחלתי לשמוח עד השמיים, פתאום לא היו לי קשיים ולא תאמינו מה קרה!!!
אלישבע לא מעצבנת אותי יותר,עמוס כבר לא מתנהג כמו תינוק וכל המורים נחמדים והבנתי מכל הסיפור הזה שיש לי קשיים אני מתרכזת בהם וחווה אותם ,כאשר אני מתרכזת בכיף אני חווה את זה
הסוף

# data[].attributes.body
אני רוצה להבין מה עשיתי לא נכון אני מרגישה שאני מרורה לכולם ומגעילה זאת שלא אכפת לה מאף אדם ואני רוצה לשנות ,
אני רוצה ללכת לדודתי אסתר ולבקש סליחה ולהגיד לה מה אני מרגישה ולהתיעץ איתה איך לתקן את מה שעשית ,
אני מבינה שמה שאני עושה לא משתלם . דודתי אסתר אמרה לי לבקש מכול מי שפגתי בו סליחה ולומר לו , אני מתנצלת שלא הייתי לצידן .
ומאז כולם אוהבים אותי למה .
כי שיניתי את התנהגותי והבנתי כמה זה להיות מאושר עם משהו שטוב לך איתו וזהו זה הפרק סיום שלי אחר צהרים טובים .

# data[].attributes.body
אבל אמוק בפנים אני ידעתי שגם ההורים שלי אמרו אותו דבר אבל אני ינסה יותר אמרתי לעצמי

# data[].attributes.body
דודתי אסתר סיפרה לאמי שעובר עליי משהו בהתחלה כל כך כעסתי עליה על כך שסיפרה אבל אז הבנתי שהיא רק ניסתה לעזור לי,
אז החלטתי לספר לאמי מה קרה, סיפרתי לאמא שלי את כל מה שקרה והיא עזרה לי וכל כך שמחתי,
ביקשתי מאמא שלי להזמין את אסתר ויום לאחר מכן אסתר באה ביקשתי ממנה סליחה על איך שהתנהגתי וכל כך הודיתי לה על כך שסיפרה לאמי שמשהו קרה לי אסתר סלחה וחיבקה אותי והייתי כל כך מאושרת

# data[].attributes.body
יום למחורת החלטתי לשתף את אימי בקשיי אמרתי בבוקר אימא איני חשה בטוב היא שאלה " מה קרה ?"  אמרתי לה את ריבי עם דודתי אסתר סיפרתי לה שגם בגילי יש קשיים אסתר לא הבינה את קשיי וחשבה שיש לי חיים מושלמים והתעצבנתי מאוד ובגלל זה קראתי לה טיפשה , צילצלתי לאסתר והזמנתי אותה לביתי דיברנו אמרנו סליחה לאחד השנייה ואסתר אמרה " לא חשבתי שהיו לך קשיים אני מתנצלת " אמרתי לה סלחתי וגם אני צריכה להתנצל על זה שקראתי לך טיפשה אסתר ואני היידדנו ושיתפתי איתה את קשיי והיא אמרה
" אני פעם הבאה לא אשפוט אותך לפני שאדע מה עובר עלייך"
הסוף

# data[].attributes.body
אני מבין את הכותבת שהדודה שלה חושבת עליה כבלי קשים לכל אחד יש את הקשים שלו ולא כל אחד מספר את הקשים שלו ואי אפשר לדעת למי יש קשים או לא כי גם יש ילדים שהם שמחים אבל יש להם גם קשים.

# data[].attributes.body
עכשיו אני מבינה קמה קשה זה להיות הורים ואני מבינה את ההורים שלי ואני כל כך מצתארת אל מה שעשיתי להורים שלי