# data[].attributes.headline
Гамлет-це твір,в яко

# data[].attributes.body
Гамлет-це твір,в якому описуються духовні й моральні переживання,які вона відчувається після зради людей,які були найблищі до нього,були його ідеалами.Це історія про філософа нової формації,який є є жертвою поглядів старої епохи.

# data[].attributes.body
https://historyurok.com.ua/tsikavi-fakty/nauka/literatura/pro-gamleta.html

# data[].attributes.body
https://wiki.cuspu.edu.ua/index.php/%D0%A2%D0%B5%D0%B0%D1%82%D1%80_%D0%A8%D0%B5%D0%BA%D1%81%D0%BF%D1%96%D1%80%D0%B0_%22%D0%93%D0%BB%D0%BE%D0%B1%D1%83%D1%81%22.

# data[].attributes.body
https://dovidka.biz.ua/tsikavi-fakti-pro-shekspira/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Интересные факты

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гамлет - произведение английского драматурга Уильяма Шекспира. Произведение было написано в начале семнадцатого века, но оно продолжает оставаться актуальным и по сей день. Шекспир поднимает ряд важнейших тем, что придает произведению философский смысл. Представляем интересные факты о Гамлете.

История создания

История героя.

Трагедия Шекспира является одним из самых популярных произведений драматургии во всем мире. В сюжете лежит не просто история об убийстве, в основу положен образ чувственного молодого принца, заставляющий читателей переживать за него.

Эта трагедия заставляет уже несколько поколений задуматься над своим предназначением, смыслом жизни и проблемами общества.

Основа произведения.

Во времена Гамлета в основу драматургических произведений ложились раннее созданные произведения. Так, в трагедию Шекспира легла легенда Саксона, написанная еще в седьмом веке. Шекспир не просто передал историю от первоисточника, а сместил внимание зрителя с кровавой борьбы на духовные ценности человека. Стоит сказать, что современники Шекспира все равно видели в трагедии лишь кровожадное убийство, не обращая внимания на духовные ценности и переживания главного героя.

Основа сюжета.

В основу сюжета легла тема жажды мщения и рассуждения о вечных ценностях. Главные вопросы, стоящие в трагедии, связаны с рассуждениями о глобальных проблемах: достоин ли человек счастья, возможно ли полностью избавиться от зла и в чем заключен смысл жизни.

Философская суть произведения состоит в конфликте между высоконравственной личностью и фальшивым обществом, где процветает ложь, обман, предательство и лицемерие.

Быть или не быть.

Пожалуй самой известной сценой является монолог главного героя "быть или не быть". Суть состоит в том, что Гамлет находится в состоянии внутренней борьбы, он буквально разрывается на части: бороться за справедливость или же просто смириться с несправедливостью.

Факты о Шекспире

Шекспир никогда не учился в университете, но это не помешало ему стать величайшим деятелем мировой литературы и обрести популярностью во всем мире.

Публикация произведений.

Шекспир никогда не публиковал свои пьесы, они выпускались незаконно, против воли драматурга. Шекспир писал пьесы лишь для постановки их на сцене театра.

Личная жизнь.

Уильям был женат, в браке родились трое детей, но потомков у Шекспира нет было: единственная внучка драматурга умерла бездетной.

Актеры и постановка спектакля

Роль Гамлета является одной из самых сложных. Считается, что сыграть ее сможет далеко не каждый. Актер должен уметь проверять себя на прочность.

Иннокентий Смоктуновский дважды играл роль Гамлета. Именно он сыграл главную роль в фильме Козинцева. Стоит сказать, что сам сюжет и идея ему не нравилась, но все же он решился сыграть роль, отказавшись от образа Болконского в "Войне и мире" и главной роли в "Андрее Рублеве".

Экранизация спектакля.

Известный режиссер и сценарист Григорий Михайлович Козинцев в 50-х годах прошлого столетия поставил спектакли "Гамлета" в Ленинградском театре. Спектакли пользовались большой популярностью среди зрителей, поэтому режиссер принял решение экранизировать спектакль. Стоит сказать что советские режиссера уже пытались воспроизвести спектакль на экраны еще с времен немого кино.

Фильм Григория Михайловича стал первой советской экранизацией "Гамлета".

Роль Офелии.

На роль Офелии была приглашена популярная тогда Анастасия Вертинская. По мнению Козинцева, она идеально походила на эту роль: молодая, красивая, нежная, утонченная, единственное, что ей не хватало - эмоциональности. Казинцев говорил, что сердце ее не билось, поэтому Шостаковичу пришлось даже написать музыкальную постановку на новый лад.

Интересные факты из съемочного процесса

Вертинская.

Для Вертинской перед съемкой был проведен специальный экзамен, который сильно поменял ее отношение к работе. Несмотря на долгие попытки и усилия, у актрисы не получалось сыграть сцену безумия. Она злилась, срывала кружевной воротник платья. Режиссер останавливал съемку, а воротничок заново пришивался костюмерами. Постепенно это начало раздражать актеров, но режиссер успокаивал их, уверяя, что спустя время им удастся довести ее до сумасшествия (это была такая шутка).

Где проходили съемки.

Съемки проходили близ города Таллин. На строительство главной декорации, замка Эльсинора, ушло около шести месяцев. Для некоторых сцен использовались павильоны "Ленфильма" и средневековый монастырь.

Замок поставили на обрыве. Декорация представляла из себя конструкцию, сделанную из металлических ящиков для молока. Эти ящики набивались тканью и заливались цементом.

Сейчас место, где находился этот замок, является туристическим объектом, носящим название "Скала Гамлета".

Чтобы добиться характерной угнетающей атмосферы, съемочная группа специально ездила к Баренцеву морю. Самый знаменитый монолог Гамлета "быть или не быть" был снят на берегах Черного моря в Крыму.

Черно-белый фильм.

Несмотря на распоряжение министра культуры сделать фильм цветным, Козинцев же считал, что именно черно-белая пленка придаст фильму необходимую трагичность.

Сделать фильм более выразительным помогли софиты, которые сказались на здоровье главного актера Иннокентия Смоктуновского. Находясь под постоянным ярким блеском софитов, он сильно испортил зрение, поэтому сразу после съемок отправился в клинику для лечения. Проблемы со зрением преследовали его до конца жизни.

Народное признание

Народное признание шекспировской трагедии.

При жизни Шекспира трагедия "Гамлет" была издана три раза, но все они считаются пиратскими, то есть неофициальными. Трагедия выпускалась без разрешения автора, поэтому заключала в себе лишь монологи главного героя, что совершенно изменило смысл, идею произведения и авторский посыл.

В дальнейшем все же удастся представить произведение в полном содержании. Интересно, что деление трагедии на акты не является работой Шекспира.

Встреча фильма Козинцева публикой.

Зрители встретили творение Козинцева с величайшим восторгом несмотря на то, что он занял всего лишь девятнадцатое место в прокате, люди, посмотревшие Гамлета, выходили из зала с восторгом и говорили только о нем.

Фильму удалось выйти даже на мировой уровень. Его показывали на европейских фестивалях. Российскому Гамлету удалось завоевать внимание и уважение зрителей со всего мира и получить призы Венецианского кинофестиваля и Фестиваля шекспировских кинофильмов.

Перевод на русский язык:

Перевести бессмертную трагедию пытались многие деятели искусства в России. Самыми известными и знаменитыми переводами считаются работы Бориса Пастернака и Михаила Лозинского. Пастернак, в отличие от Лозинского, наделил произведение своим особенным языком, добавив в него яркие и выразительные слова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Интересные факты о Гамлете

# data[].attributes.attachment_link.description
Гамлет - произведение английского драматурга Уильяма Шекспира. Произведение было написано в начале семнадцатого века, но оно продолжает оставаться актуальным и по сей день. Шекспир поднимает ряд важнейших тем, что придает произведению философский смысл. Представляем интересные факты о Гамлете. История героя. Трагедия Шекспира является одним из самых популярных произведений драматургии во всем мире.

# data[].attributes.headline
Сучасний вигляд теат

# data[].attributes.body
Сучасний вигляд театру "Глобус"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вільям Шекспір досі один з кращих драматургів у світі і дивовижним фактом залишається те, як провінційна людина, яка ніколи не відвідувала коледж стала одним з найбільш визначних та красномовних письменників за всю історію.

1. Шекспір народився у заможній, багатодітній сім'ї. У нього було троє братів та чотири сестри.
2. Коли Вільяму Шекспіру виповнилось вісімнадцять він одружився з дочкою фермера на вісім років старшою за нього. На момент весілля його дружина Анна Гетевей була на третьому місяці вагітності.
3. Згідно з дослідженнями діти Шекспіра та його дружина були не писемними, що було дуже розповсюдженим явищем в ті часи, хоч сам Вільям змалку відвідував місцеву гімназію Стратфорді де і освоїв письмо та латинь.

quote Портрет Шекспіра відомий як Chandos portrait

4. На одному з найбільш відомих зображень Шекспіра, відомому як портрет Чандоса (Chandos portrait) в лівому вусі Шекспіра є золота сережка. Тоді це було дуже модним та свідчило про богемний спосіб життя.
5. Вільям Шекспір дуже вплинув на формування сучасної англійської мови. Завдяки його творчості з'явились такі популярні до сьогодні в повсякденній англійській такі слова і вирази як "fashionable" (модний), "lackluster" (тьмяний), "in a pickle" (в жалюгідному стані), "one fell swoop" (одним махом).
6. Твори Шекспір найбільш цитовані в англійській мові, за популярністю вони поступаються лише цитатам з Біблії.
7. Мало хто знає, що крім написання своїх численних п'єс і сонетів, Шекспір ??був також актором. він часто з'являвся на сцені у власних п'єсах, а також п'єсах інших драматургів.
8. За життя Шекспіра жінкам заборонялось з'являтися на сцені в театрі, а всі жіночі ролі виконували чоловіки. Сьогодні важко уявити як у п'єсі Вільяма Шекспіра "Ромео і Джульєтта" головну жіночу роль виконував чоловік, але тоді це було звичним явищем.
9. Шекспіру приписують винахід імен Олівія, Міранда, Джессіка і Корделія, які за багато років стали звичними у багатьох країнах.
10. У Вільяма була лише одна внучка Єлизавета. Проте вона померла бездітною і тому в Шекспіра сьогодні не має прямих нащадків.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Шекспіра | Факт дня українською

# data[].attributes.attachment_link.description
Вільям Шекспір досі один з кращих драматургів у світі і дивовижним фактом залишається те, як провінційна людина, яка ніколи не відвідувала коледж стала одним з найбільш визначних та красномовних письменників за всю історію. 1. Шекспір народився у заможній, багатодітній сім'ї. У нього було троє братів та чотири сестри. 2.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Владимир Высоцкий

# data[].attributes.attachment_link.title
18 Владимир Высоцкий - Монолог Гамлета

# data[].attributes.attachment_link.title
Английский театр времен Шекспира

# data[].attributes.headline
Марина Кобыльская

# data[].attributes.body
Марина Кобыльская
Кожен народ має свої книги, що беруть витоки з далекого та стародавнього фольклору. Національні літератури відображають специфіку життя – образ думки людей різних країн, їх культуру, побут і традиції. Мистецтво слова кожного народу оригінальне і своєрідне. Але є проблеми, які хвилюють всіх людей у всі часи, незалежно від їх національності, умов життя, соціального стану. Кожне покоління знову і знову ставить перед собою глибокі філософські питання: що є життя і смерть, що є любов, як влаштований світ і людина, в чому сенс життя, які цінності стоять вище всього, що є Бог... Ці питання відображаються, в тому числі і в літературі, і носять назву «вічних мотивів». Одним із загальновизнаних геніїв світової літератури, що розкрили глибини людської душі, є англієць У. Шекспір​​, який жив у 16 столітті. Його п'єси – глибоко філософські твори, що зачіпають важливі питання буття. Так, трагедія Шекспіра «Гамлет» малює вічний конфлікт, протиборство людини і навколишнього світу. Герою трагедії, молодому принцу Гамлету, відкривається страшне: він дізнається, що його батька в боротьбі за престол отруїв рідний брат. У цьому злочині брала участь і мати Гамлета – королева Гертруда. Юний герой знаходиться в жаху і повній розгубленості. Він розчаровується у всьому світі і всіх людях – чого можна очікувати від них , якщо найближчі виявилися підступними і цинічними зрадниками? Таким чином, Гамлет виявляється один на один з несправедливим світом, а, вірніше, зі своїми ілюзіями щодо цього світу. Він починає сумніватися в цінності і доцільності життя взагалі – якщо зло таке сильне і непереборне, чи є сенс жити? Але поступово Гамлет розуміє і приймає свою місію – «вправити» суглоби «часу», що вивихнулися. Він вступає в боротьбу зі Злом, бажаючи відновити справедливість, «хід часу» і співвідношення Світла і Темряви. У результаті цього протиборства герой вирішує для себе багато питань, основним з яких є питання про сутність смерті. У підсумку він приходить до усвідомлення, що смерть перетворює людину в ніщо, а життя – це вічне протиріччя між реальністю та ідеалами. Таким чином, вічні мотиви у світовій літературі допомагають висвітлювати важливі сторони людського буття, вони пов'язані з глибокими філософськими проблемами. Людині завжди важливо було зрозуміти, хто вона, де знаходиться і куди йде. Світова класика відповідає на ці питання, допомагає читачеві знайти своє місце в житті, зрозуміти і засвоїти неминущі цінності, розставити свої пріоритети.

# data[].attributes.headline
Марина Кобыльская

# data[].attributes.body
Марина Кобыльская
https://youtu.be/wXwb_eMe8Tg
Ссылка на фильм

# data[].attributes.headline
Марина Кобыльская

# data[].attributes.body
Марина Кобыльская

О трагедии «Гамлет» написано столько книг, о ней существует на всех почти языках такая обширная литература, ей посвящено столько критических разборов, столько философских, научных (психологических, исторических, юридических, психиатрических и пр.) трудов, – что Шекспирова трагедия положительно тонет в безбрежном море толкований, окружающем ее. Вот почему всякое новое сочинение на эту тему по необходимости нуждается в предварительных объяснениях, выясняющих как намеченные задачи, так и самый предмет исследования.

Художественное произведение (как и вообще всякое явление) можно изучать с совершенно различных сторон; оно допускает бесчисленное и неограниченное множество толкований, множество разных подходов, в неисчерпаемом богатстве которых – залог его неувядаемого значения. Поэтому бесплодными кажутся нам споры, которые ведутся различными направлениями и школами в критике. Критика историческая, общественная, философская, эстетическая и пр. не исключают вовсе друг друга, так как они подходят к предмету исследования с разных сторон, они изучают в одном и том же разное. И поэтому весь вопрос не в том, какая из этих школ ближе к истине и должна поэтому безраздельно владеть критикой, а в том, как этим школам размежеваться, отграничить свои области, в которых – каждая в своей

– имеет свое оправдание, свой raison d'etre59. «Гамлет» подвергался всевозможным толкованиям – в том числе психиатрическим и юридическим. И, конечно, в совершенно различных, часто даже не пересекающихся плоскостях находятся исследования, изучающие отношение автора к данному произведению, его хронологическую датировку, его философский смысл, его драматические достоинства. Разумеется, для того чтобы сказать что-либо свое, новое слово в области «научной», философской или исторической критики этой трагедии, нужно обладать большой эрудицией, знанием всего до сих пор на этот счет написанного и сказанного. Здесь на пути к новому исследованию лежат тяжеловесные тома ученых трудов – как и на пути ко всякому научному произведению. Но есть область художественной критики – область, находящаяся только в косвенной зависимости от всего этого, – область непосредственного, ненаучного творчества, область субъективной критики, к которой и относятся все дальнейшие строки.

Эта критика питается не научным знанием, не философской мыслью, но непосредственным художественным впечатлением. Это – критика откровенно субъективная, ни на что не претендующая, критика читательская. Такая критика имеет свои особенные цели, свои законы, к сожалению, еще недостаточно усвоенные, вследствие чего она часто подвергается незаслуженным нападкам. Ввиду того что дальнейшие строки относятся именно к этому последнему роду критики, мы считаем нужным несколько подробнее остановиться на ее своеобразных условиях. Это кажется нам тем более важным, что обилие и разнообразие
наслоений критических разборов великой трагедии создают настоятельную необходимость «размежеваться», чтобы ясно наметить путь понимания нашему истолкованию Шекспировой пьесы.

Прежде всего критика субъективная, критика читательская – критика откровенно «дилетантская». Отсюда вытекают все три ее главнейшие и существеннейшие особенности, отличающие ее от всякой другой: ее отношение к автору произведения, к другим критическим толкованиям того же произведения и, наконец, к самому предмету исследования. Скажем обо всех этих трех особенностях по возможности вкратце.

Прежде всего, такая критика не связана с личностью автора рассматриваемого произведения. Для такой критики «решительно все равно, как звали творца «Гамлета»-Шекспир или Бэкон: это в «Гамлете» ничего не меняет» (см. 6; 99). Художественное произведение, раз созданное, отрывается от своего создателя; оно не существует без читателя; оно есть только возможность, которую осуществляет читатель. В неисчерпаемом разнообразии символического, то есть всякого истинно художественного, произведения лежит источник множества его пониманий и толкований. И понимание его автором есть не больше, как одно из этого множества возможных, нисколько не обязывающее. «Обыкновенно, – говорит Айхенвальд, – писатель является не лучшим своим читателем. Он не всегда умеет правильно переводить себя с языка поэзии на язык прозы. Комментарий к собственному художественному тексту часто бывает у него мелок и непроницателен. Вообще, он может совершенно не знать всей глубины своих творений, не понимать, что он создал. Его иррациональное значительнее и больше его рациональности. Его критику дают его страницы порою такие откровения, о которых сам он не помышлял» (6, с. 8). Вот почему критик вовсе и не справляется с тем, мог ли автор по своему историческому, общественному положению и как определенная личность (вообще, если можно так выразиться, биографически) иметь те взгляды, которые приписывает ему критик. Он не справляется, соответствует ли созданное им толкование произведения биографии творца его и общему духу всех его произведений. Все это сковывает ту критику, которая полагает, говоря словами А. Горнфельда, «что смысл каждого художественного произведения сосредоточен в его идее. В ней его содержание, в ней его оправдание. Она составляет его сущность, единую сущность, разумеется, ибо ведь ничто не может иметь двух сущностей. Эту единую идею искали и находили; в этом искании полагалась задача критиков и читателей. Истолковать произведение, понять его, – значило отыскать его идею… Когда говорят: «что выражает это произведение, что хотел им сказать автор?», то явно – предполагают, что, во-первых, может быть дана формула, логически, рационально выражающая собою основную мысль художественного произведения, и, во-вторых, что эта формула лучше, чем кому-нибудь, известна самому автору… Можно ли спорить о едином смысле художественного произведения, о его единой идее?» (см, 37). Отрицательный ответ на это будет, конечно, всем известным трюизмом. Всякое художественное произведение символично, и бесконечно разнообразие его пониманий60. Единой идеи нет, всепроникающая и объединяющая формула дана быть не может. «На басне, как на элементарнейшем примере, – говорит А. Горнфельд, – Потебня показал, как могут быть разнообразны и равноправны толкования и применения художественного произведения. Если басня принадлежит к художественным созданиям, то, во всяком случае, нравоучение ее автора для нас необязательно. Это один из возможных выводов, не больше» (см. 37). Позволю себе в скобках привести «для наглядности» пример. Всем известна прекрасная басня Хемницера «Метафизик» и ее неглубокая мораль. Оказывается, что басня вовсе не высмеивает мечтателей, как это сказал
бы школьный учебник и как это делает автор. Кружок мечтателей, собравшихся у Фауста (в «Русских ночах» В. Ф. Одоевского61) думает иначе. Толкование Ростислава и глубже

иинтереснее, чем авторское: «Хемницер, несмотря на свой талант, был в этой басне рабским отголоском нахальной философии своего времени… В этой басне лицо, заслуживающее уважения, есть именно Метафизик, который не видал ямы под своими ногами и, сидя в ней по горло, забывая о себе, спрашивает о снаряде для спасения погибающих и о том, что такое время» (81, с. 41–42). И не такая же ли судьба постигла другого, великого мечтателя

– Дон-Кихота, рыцаря печального образа, которого высмеял автор и которым восторгается человечество? Примеры можно было бы увеличить до бесконечности. Сократ: «Ходил я к поэтам и спрашивал у них, что именно они хотели сказать. И чуть ли не все присутствовавшие лучше могли бы объяснить то, что сделано этими поэтами, чем они сами. Не мудростью могут они творить то, что они творят, а какой-то прирожденной способностью и в исступлении, подобно гадателям и прорицателям» (цит. по 25). Гёте отрицал стремление вложить единую идею в свои произведения и т. д. Потебня говорит об этом: «Слушающий может гораздо лучше говорящего понимать, что скрыто за словом, и читатель может лучше самого поэта постигать «идею» его произведения. Сущность, сила такого произведения не в том, что разумел под ним автор, а в том, как оно действует на читателя или зрителя, следовательно, в неисчерпаемом возможном его содержании». Если же художественное произведение не имеет единой идеи, то все идеи, вкладываемые в него, одинаково верны. «Ближайшее и необходимое последствие этой иррациональности художественного произведения – равноправие его различных толкований» (Горнфельд). Вот почему критик может создавать свое толкование, не озабочиваясь обязательным «опровержением» всех существовавших до него. Выдавая свое понимание за одно из возможных, критик и старается утвердить его как таковое, утвердить его возможность, не претендуя на единственность и исключительность

и не занимаясь поэтому критикой критиков.

# data[].attributes.headline
Марина Кобильськая

# data[].attributes.subject
Марина Кобильськая

# data[].attributes.body
https://tsikavi-fakty.com.ua/50-tsikavyh-faktiv-pro-shekspira/  ссылка на сайт

# data[].attributes.headline
Одразу ж після прочи

# data[].attributes.body
Одразу ж після прочитання трагедії "Гамлет" Вільяма Шекспіра, я зрозуміла, чому його назвиють як "творцем другої Біблії. І це все є заслуженим. Кожна людина повинна прочитати цю трагедію, та повчитися тому, чого їй не вистачає. Опираючись на риси характеру героїв, можна було би змінювати в кращу сторону себе, ті що весь час здаються : повчіться у Гамлета його сили духу та доведення до кінця всього, що почав.

# data[].attributes.body
Фільм

# data[].attributes.body
https://cyberleninka.ru/article/n/shekspirizatsiya-v-sovremennom-kinematografe

# data[].attributes.body
https://lit.ukrtvory.ru/zagadka-syuzheta-tragedii-gamlet/

Загадка образу Гамлета і сюжету твору завжди цікавила багатьох науковців у  різних країнаі, і у цій статті є цікава інформація про це ))))👍👍👍

Наприклад, ось цей вислів:"Про цілеспрямованості Шекспіра свідчить одна важлива деталь в побудові образу Гамлета.  Принц данський після смерті батька має право на престол, він досяг повноліття (правда, не зовсім ясно скільки йому років).  Ніякі посилання на незрілість не могли б виправдати узурпацію престолу Клавдієм."

# data[].attributes.headline
Читати "Гамлета" - ч

# data[].attributes.body
Читати "Гамлета" - чиста насолода!  Якщо вже п'єса так хороша в перекладі, в оригіналі, думаю, мова ще більш виразний.  Пам'ятаю, як одного разу слухала читання цієї трагедії англійською.  Дуже красиво.  Чим не мотивація як слід вивчити іноземну мову?У цій п'єсі прекрасно все: мова, сюжет, добре прописані характери.  Яким же талановитим був автор!  Хоча і зараз ведуться суперечки про те, чи дійсно сам Вільям Шекспір ​​був автором безлічі приписуваних йому творів, я вважаю, що він міг написати такі воістину дивовижні літературні роботи, навіть якщо, як припускають деякі вчені, не отримав хорошої освіти.

# data[].attributes.headline
Гамлет - одна з найб

# data[].attributes.body
Гамлет - одна з найбільш загадкових постатей світової літератури.  Ось уже кілька століть письменники, критики, вчені намагаються розгадати загадку цього образу, відповісти на питання, чому Гамлет, дізнавшись на початку трагедії правду про вбивство батька, відкладає помста і в кінці п'єси вбиває короля Клавдія майже випадково.  І. В. Гете бачив причину цього феномена в силі інтелекту і слабкості волі ( «неспроможності воління») Гамлета.  Навпаки, кінорежисер Г. Козинцев підкреслив в Гамлеті активний початок, побачив у ньому безперервно діючого героя

Одну з найоригінальніших точок зору висловив видатний психолог Л. С. Виготський в «Психології мистецтва» (1925)].  По-новому зрозумівши критику Шекспіра в статті Л. М. Толстого «Про Шекспіра і про драму», Виготський припустив, що Гамлет не наділений характером, а є функцією дії трагедії.  Тим самим психолог підкреслив, що Шекспір ​​- представник старої літератури, яка не знала ще характеру як способу змалювання людини в словесному мистецтві.

Л. Є. Пінський пов'язав образ Гамлета ні з розвитком сюжету в звичному сенсі цього слова, а з магістральним сюжетом «великих трагедій» - відкриттям героєм справжнього обличчя світу, в якому зло більш могутньо, ніж це уявлялося гуманістами [60].  Саме ця здатність пізнати справжнє обличчя світу робить трагічними героями Гамлета, Отелло, короля Ліра, Макбета.  Вони - титани, що перевершують звичайного глядача інтелектом, волею, сміливістю.

# data[].attributes.body
Театр "Глобус" згорів в 1613 році, коли спецефекти на сцені пішли не за планом.  Гармата, яку використовували під час вистави "Генріх VIII", підпалила солом'яну стріху, і полум'я вмить поширилося по всій будівлі: за спогадами очевидців, вистачило менше двох годин, щоб театр згорів дотла.

# data[].attributes.body
Спалах бубонної чуми в Лондоні була настільки серйозною, що театр "Глобус" довелося закрити з 1603 по 1608 рік на карантин - щоб уникнути поширення хвороби.

# data[].attributes.headline
Щоб було видно, яког

# data[].attributes.body
Щоб було видно, якого роду уявлення нині дають, в театрі використовувалася колірна диференціація прапорів, які вивішувалися зовні: червоний - для історичних п'єс, білий - для комедій, чорний - для трагедій

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Константин Хабенский

# data[].attributes.attachment_link.title
Спектакль "Гамлет"   МХТ им.Чехова (2005 год)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підручник з Зарубіжної літератури (рівень стандарту). 10 клас. Міляновська - Нова програма

Трагедія "Гамлет, принц данський" розпочинає другий період творчості Вільяма Шекспіра. Час її написання достеменно невідомий, але, найімовірніше, трагедія була створена у 1600-1601 роках. Текст "Гамлета" дійшов до наших днів у трьох виданнях - перше видання 1603 року було піратським і дуже недосконалим; друге видання у 1604 році здійснила трупа Бербеджа, але й воно містило значну кількість помилок і незрозумілих місць. І, нарешті, третє видання - це відоме "Фоліо" 1623 року, в якому використано неточний примірник п'єси, зроблений для суфлера в театрі.

Всі три видання слугували матеріалом для відновлення авторського тексту, тому реконструйований варіант п'єси значно повніший і досконаліший, і в такому вигляді сучасники Вільяма Шекспіра "Гамлета" не читали.
Історична основа трагедії "Гамлет"
Як і більшість творів Вільяма Шекспіра, трагедія "Гамлет" написана на основі відомого сюжету. Першоджерелом історії про данського принца була давня скандинавська сага ¹ в якій описано криваву помсту Амледа - молодого спадкоємця престолу, за вбивство його батька-короля. Хитрий принц із саги спочатку ввів в оману своїх ворогів, зокрема рідного дядька - вбивцю і узурпатора престолу, прикинувшись безумцем, а потім, не вагаючись, убив їх і повернув собі трон. У XII столітті цю сагу переповів у своїй латиномовній книзі "Діяння данів ² " відомий середньовічний історик-літописець Саксон Граматик, і після нього оповідь про Гамлета неодноразово привертала увагу письменників.

У часи Шекспіра ім'я скандинавського принца-месника було добре відомим і в Англії - у 1580-ті роки в лондонських театрах з успіхом йшла "кривава трагедія" невідомого автора. її сюжет детально відтворював історію помсти данського принца з давньої саги. Найімовірніше, що саме цю п'єсу Вільям Шекспір використав як основу, працюючи над своїм "Гамлетом".

Головні елементи сюжету і більшість персонажів у трагедії Вільяма Шекспіра збігаються з історією про принца Амледа. Однак Шекспір глибоко переосмислив і переробив відомий до нього матеріал. З історії тріумфу помсти п'єса перетворилася на трагедію мислячої особистості, яка живе в оточенні корисливих людей, позбавлених будь-яких моральних принципів.
Обкладинка книги Саксона Граматика "Діяння данів", 1514 рік видання ¹ Саги - давні скандинавські та ірландські сказання, джерелами яких були усні народні перекази та історичні хроніки. ² Дани - давнє германське плем'я, яке населяло нинішню території. Швеції, Норвегії, Данії. Перша згадка про них зустрічається в рукописах VI століття Дани були засновниками Данського королівства. У ХІ-Х століттях данські вікінги володіли англійськими землями.
Трагедія "Гамлет" - це найкращий і найвідоміший, але водночас і найзагадковіший твір Вільяма Шекспіра, в якому з найбільшою повнотою виражена зміна світогляду видатного драматурга-гуманіста, що відбулася на межі XVI і XVII століть. У п'єсах-хроніках першого, оптимістичного, періоду його творчості ллються ріки безневинної крові, однак відчуття приреченості та безвиході у глядача і читача не виникає. Герої цих творів Шекспіра цілеспрямовані і не зазнають розчарувань, вони сповнені наснаги і готові боротися до кінця.

У "Гамлеті", першій п'єсі трагічного періоду, цей настрій різко змінюється - з'являється відчуття безперспективності боротьби зі злом; головний герой п'єси не знає як вчинити, і постійно вагається. Така зміна не була випадковою - Шекспір як драматург ніколи не мав на меті просто розважати публіку. Він завжди відгукувався на сучасні йому суспільні проблеми. На момент написання "Гамлета" найактуальнішими проблемами в країні були втрата англійцями національної єдності та криза гуманістичних ідей.

В Англії наприкінці правління королеви Єлизавети І (1558-1603) сім років поспіль були страшні неврожаї, понад третина жителів королівства голодувала, а податкові надходження катастрофічно зменшилися. Спроби королеви наповнити спорожнілу скарбницю зустріли одностайний опір - кожна суспільна група захищала свої права, привілеї та доходи і не бажала ділитися ними настільки вперто, що деколи доходило до бунтів.

Негаразди в англійському суспільстві кінця XVI століття наочно засвідчили, що уявлення багатьох поколінь гуманістів про доброчесну природу кожної людини та про гармонію людських взаємин не відповідають дійсності. Незважаючи на те, що в Англії феодальні та релігійні обмеження, характерні для Середньовіччя, фактично були подолані, люди прагнули не високих духовних цінностей, а матеріальної вигоди.

Самі ж гуманістичні ідеї свободи і розкутості пересічні англійці сприймали як ідеї вседозволеності - якщо людина сама по собі вже є носієм найвищих моральних якостей і не потребує жодних обмежень, то що б вона не вчинила, все буде правильно. Таке тлумачення свободи людського духу дозволило користолюбцям легко переступати через моральні принципи, які для середньовічної людини були священними. А це, своєю чергою, вело до засилля лицемірства та підступності у взаєминах між людьми, особливо коли йшлося про особисту вигоду.
Сюжет трагедії "Гамлет, принц данський"
На майданчику перед королівською резиденцією - замком Ельсінор - щоночі о дванадцятій годині став з'являтися привид померлого два місяці тому короля Данії. Про це вартові розповіли Гораціо, університетському товаришеві данського принца Гамлета. Пересвідчившись у правдивості слів охоронців, Гораціо вирішує наступної ночі викликати під стіни замку Гамлета, сина покійного короля.

Принц важко пережив смерть батька, який помер раптово у повному розквіті сил. Ще важче Гамлет сприйняв несподіване одруження своєї матері Гертруди, що відбулося лиш через місяць після похорону короля. Гертруда вийшла заміж за Клавдія, брата її покійного чоловіка, який став наступним королем Данії. Принц не може

зрозуміти, чому мати, яку гаряче кохав його батько і якому вона відповідала взаємністю, з таким поспіхом вийшла заміж за недостойну людину і нікчемного правителя. Гамлет продовжує носити жалобу за батьком як живий докір і просить у нового короля дозволу поїхати у Віттенберг для продовження навчання в університеті. Стурбований його поведінкою Клавдій не довіряє принцу і не дозволяє покинути Данію.

Звістка про привид батька збурила у Гамлета недобрі підозри. Уночі ці підозри підтвердилися. Привид постав блідий, смутний і в повному бойовому обладунку. Він розповів, що рідний брат Клавдій його убив, вливши у вуха отруту, коли він спав у саду. Смерть застала його без сповіді й без причастя, тому на нього чекає пекло. До сина він має єдине прохання - помститися Клавдію, але не чіпати матір. Гамлет клянеться, що виконає заповіт батька.

Щоб убезпечити себе від зайвих підозр, принц бере слово з Гораціо і вартових зберегти у таємниці все, що вони бачили цієї ночі. Водночас попереджає, що, як би дивно він не поводився, вони не повинні жодним словом його виказати.

Після цього випадку поведінка принца Гамлета справді різко змінилася. Він виглядав пригніченим, "зі страшною розпукою на обличчі", одягався абияк. Королівський радник Полоній вважає, що Гамлет збожеволів від безнадійного кохання до його доньки Офелії, якій він свого часу заборонив відповідати на почуття принца. Королева Гертруда підозрює, що причиною є смерть батька та її поспішний другий шлюб, а не кохання до Офелії.

Королю Клавдію кортить дізнатися, що ж так гнітить принца. Він викликав друзів дитинства принца Розенкранца і Гільденстерна, які погодилися вивідати таємницю принца. Водночас Клавдій також не відкидає і любовне божевілля. Разом із Гертрудою він уважно слухав любовного листа Гамлета до Офелії, якого їм прочитав Полоній. Однак для остаточного рішення погодився на хитрий і не надто порядний план свого радника - підслухати розмову принца з Офелією під час їхньої начебто випадкової зустрічі, яку організує вірний Полоній.

Розенкранцу і Гільденстерну не вдалося обманути принца, він одразу здогадався, що колишні друзі підіслані королем для вивідування його намірів. Плутані і песимістичні розмови Гамлета про світ і про людину дуже подібні на маячню і збивають з пантелику вивідників короля.

Водночас до замку наближається трупа столичних акторів, які хотіли виступити перед принцом Гамлетом - затятим театралом. Гамлет радо зустрів акторів, більшість з яких чудово знав. Після дружніх розмов і читання улюблених монологів він домовляється, що виставою, яку трупа зіграє завтра при дворі, буде "Вбивство Гонзаго". Однак принц попередив, що має намір дописати в деяких місцях п'єси дещо від себе.
Замок Кронборг у данському місті Гельсінгер (англійською - Ельсінор) всесвітньо відомий як місце дії трагедії Шекспіра "Гамлет" (світлина із сайту Wind of travel)
Залишившись наодинці, Гамлет виплескує назовні свої переживання. Він досі не може визначитися, чи має вірити привиду, який вимагає помсти. І тому вистава стане певним випробуванням для Клавдія - актори інсценізують батькове вбивство, а принц і Горацій будуть пильно спостерігати за реакцією дядька.

Наступного дня перед виставою психологічне напруження Гамлета зростає настільки, що перед ним постає глобальне питання життя і смерті, "чи бути, чи не бути" взагалі. У момент своїх найрозпачливіших міркувань він зустрічає Офелію, підіслану Полонієм і королем, і з перших слів дівчини зрозуміє, що вона не щира і має лише один намір - з намови короля вивідати його думки. Однак не лише Гамлет виявив проникливість. Клавдий, який підслуховував розмову принца і Офелії, дійшов висновку, що любовного божевілля у небожа нема, і вирішив відправити його в Англію "справляти недоплачену данину".

Вистава повністю викрила короля в очах Гамлета. Італійська п'єса "Вбивство Гонзаго", підправлена принцом, дійшла лише до сцени отруєння герцога Гонзаго у саду під час сну його конкурентом на трон. У цю мить король Клавдий раптово підвівся і мовчки вийшов із зали. За ним вийшли всі присутні, крім Гамлета і його друга. Вражений Гораціо погодився з принцом, що дивна поведінка Клавдія доводить його винуватість у вбивстві брата.

У цю хвилину Гамлета кличуть до королеви на розмову. Прямуючи в покої матері, він в одній із кімнат бачить Клавдія. Король ревно молиться вголос і просить у небес прощення за пролиту кров брата. Принц переконується, що його дядько - підступний братовбивця. Гамлет готовий помститися, однак не хоче вбивати злочинця під час молитви, щоб його душа не потрапила до раю.

Королева хотіла присоромити сина за образу Клавдія, однак Гамлет у нападі гніву сам почав звинувачувати матір. Вражена жінка кличе на допомогу, і на крик несподівано відгукнувся Полоній, який зі згоди Клавдія і Гертруди ховався за килимом, щоб підслухати розмову з Гамлетом і скласти про неї безсторонню думку. Гамлет, вирішивши, що в покоях матері зачаївся король, простромив мечем килим і вбив нещасного радника. Над тілом Полонія принц дуже жорстко пояснив матері, як виглядає її шлюб із вбивцею чоловіка, і покинув покої королеви лише після появи привида батька, який вступився за Гертруду.

Король не бачить можливості покарати Гамлета за вбивство Полонія, тому що принца дуже любить простий народ. Отож мандрівка Гамлета в Англію стає неминучою. У супровід принцу Клавдій призначає Розенкранца і Гільденстерна, які мають передати англійському королю листа з наказом негайно вбити Гамлета.

Смерть Полонія, поховання, яке відбулося поспіхом, і швидкий від'їзд Гамлета спровокували нову лавину подій. Збожеволіла Офелія, вона ходить замком, співає пісні і веде дивні розмови. Її брат Лаерт, який таємно повернувся з Франції, ніяк не може пережити горе і, зрештою, щоб отримати відповіді на свої запитання, на чолі юрби прихильників проривається в замок до Клавдія. Запальний юнак прагне помсти за смерть батька, однак достеменно не знає, на кого спрямувати цю помсту, хоча підозрює саме короля.

Хитрий Клавдій скористався простодушністю Лаерта і зробив його своїм союзником, підтвердивши, що Гамлет убив Полонія, але насправді бажав смерті саме йому - королю. Про мотиви принца Лаерт і не здогадується.
Статуя Гамлета у Гельсінгері (світлина by Liqht4dow, 2015 рік)
У цей час несподівано з'ясовується, що Гамлет не в Англії, а Данії. На корабель, яким він плив, напали пірати, і під час сутички принц перескочив на вороже судно. Розбійники не наважилися зашкодити члену могутньої данської королівської родини і просто висадили його на данський берег. Ця звістка громом вразила Клавдія, але він одразу зорієнтувався і запропонував Лаерту свій план помсти: вбити принца під час начебто дружнього поєдинку на мечах.

Гамлет - великий прихильник фехтування, чув про успіхи Лаерта в двобоях, тому не відмовиться від поєдинку. Однак затуплений меч буде лише у Гамлета, Лаерт підступно скористається гострим мечем, який він для певності змастив отрутою. Син Полонія погодився на підлий план без роздумів. Ще більшої жадоби помсти йому додала трагічна звістка про смерть його збожеволілої сестри Офелії, яка втонула У річці.

Зустріч Гамлета і Лаерта відбулася на кладовищі під час похорону Офелії. Юнаки зчепилися біля могили дівчини. Гамлет, який недавно прибув у Данію, не знав про її смерть. Водночас він був вражений безпідставною, на його думку, агресією і ненавистю з боку Лаерта. Принц не вважає себе винним у смерті Офелії, навпаки, стверджує, що заради неї готовий зробити значно більше, ніж її рідний брат. Придворні розбороняють юнаків, і Гораціо виводить Гамлета.

Під час розмови з Гораціо принц висловлює смуток з приводу сварки з таким шляхетним юнаком як Лаерт. А потім розповідає, як доля врятувала його від лютої смерті в Англії. Першої ж ночі на кораблі він відчув неспокій і довго не міг заснути. Зрештою вирішив потай перевірити королівські листи, які везли Розенкранц і Гільденстерн. Здивуванню Гамлета не було меж, коли він побачив наказ англійському королю негайно вбити "його особу". Розлючений принц підкладає іншого листа, в якому жертвами призначає своїх віроломних супутників.

Як і очікував король, Гамлет погодився на дружній двобій з Лаертом, хоча Гораціо відмовляв його, підозрюючи пастку. Підставою для поєдинку Клавдій оголосив свій заклад із Лаертом на шістьох берберійських коней проти шести французьких мечів за те, що його племінник виграє. Тому подивитися на змагання зібралися всі придворні на чолі з королем і королевою.

Двобій тривав недовго. Гамлет майстерно бився, і Гертруда випила вина за успіх сина. Та виявилося, що вино було отруєне - Клавдій приготував його для принца на випадок, якщо Лаерт не досягне успіху. Відразу після цього Лаерт ранить Гамлета, далі вони вибивають із рук один в одного мечі, а, підбираючи їх, випадково ними обмінюються, і Гамлет ранить Лаерта.

Несподівано королева непритомніє. Двобій припиняється, і Лаерт повідомляє враженому принцу, що королева випадково випила отруєне вино, призначене Гамлету; дрібні подряпини, які вони отримали під час поєдинку, насправді смертельні через отруєне лезо; а винуватець усіх смертей - король Клавдій. Гамлет без вагань протинає мечем короля. Клавдій вмирає, за ним помирає Лаерт.

Помираючи, принц просить свого друга Гораціо розповісти людям правду про все, що відбулося в Ельсінорі, та оголосити його останню волю - наступним королем Данії має стати звитяжний норвезький принц Фортінбрас.
Філософські та моральні проблеми в трагедії
Розчарування В. Шекспіра в тогочасному англійському суспільстві та його песимістичний погляд на людей повного мірою знайшли своє відображення в трагедії "Гамлет". Щоб глядач міг безпосередньо під час перегляду п'єси відчути глобальність суспільних та ідейних змін в умовному Данському королівстві, за яким легко вгадується Англія початку XVII сторіччя, драматург використав як художній прийом погляд зі сторони.

Уже з першої сцени зрозуміло, що головний герой твору - молодий гуманіст принц Гамлет - тривалий час перебував за межами рідного королівства. Він навчався у Віттенберзькому університеті, який за часів Шекспіра був осередком європейського вільнодумства. Дізнавшись про несподівану смерть свого батька Гамлета-старшого - короля-гуманіста, за правління якого Данська держава процвітала, Гамлет прибув додому на похорон. І тут він побачив, що його ідеальне королівство змінилося невпізнанно, перетворившись у "тюрму" для людей із почуттям власної гідності.

Поведінка довколишніх, яким Гамлет раніше довіряв і яких любив, стала для нього незбагненною. Мати (Гертруда) після смерті короля з непристойним поспіхом уже через місяць виходить заміж за його рідного брата Клавдія, який став новим правителем. Клавдій, відчуваючи непевність свого становища в присутності прямого спадкоємця престолу, з підозрою ставиться до принца Гамлета, інтригує проти нього і прагне обмежити його свободу.

Головний королівський радник Полоній, який ще зовсім недавно давав поради попередньому монархові-гуманісту, тепер служить новому королю і радо допомагає йому інтригувати проти принца. Донька Полонія Офелія. дівчина, що подобалася Гамлету, погодилася за ним шпигувати, друзі дитинства - Гільденстерн і Розенкранц - теж намагаються за наказом Клавдія вивідати наміри принца. Але найбільше Гамлета пригнічує підозра, яка швидко переростає у впевненість, - батько не помер, батька було підступно вбито. Ім'я вбивці назвав, явившись синові, привид Гамлета-старшого, - це Клавдій, новий король і рідний брат короля колишнього.

Так окреслилася суть трагедії, яка спіткала Гамлета. Вона полягала в тому, що молодий принц раптово відкрив для себе такі жахливі сторони життя, про які раніше і не здогадувався. Приголомшений юнак виявив - звичні для нього людські стосунки, побудовані на щирості, повазі та любові, після смерті батька зникли невідомо куди.
Гамлет (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
І мати, і друзі, і придворні намагаються знайти своє місце під новим сонцем, думаючи лише про свою вигоду і нехтуючи не лише високими ідеалами, а й порядністю. Водночас вони лицемірно вдають, що все гаразд, що все залишилося без змін. Гамлет спересердя вигукує: "От мій дядько став королем Данії, і ті, що показували йому язика, доки жив батько мій, тепер дають по двадцять, сорок, п'ятдесят, а то й сто дукатів за його портрет у мініатюрі. Хай йому біс, тут щось надприродне, якби філософія та могла дошукатись!" Єдиним його другом залишається Гораціо, який також навчається у Віттенберзі й розділяє гуманістичні ідеали молодого принца.

За цих складних обставинах перед Гамлетом постає непросте завдання - з'ясувати, чи правдива розповідь привида про вбивство батька, і якщо правдива, то помститися за його смерть. Гуманістичне виховання не дозволяє принцові без повної впевненості підняти руку на людину, яка не відомо, чи вчинила цей страшний злочин. Адже, крім слів привида, немає жодних свідчень, що Гамлет-старший помер від руки рідного брата Клавдія. А привид може бути оманою, посланцем потойбіччя, який явився, щоб ввести молодого принца у спокусу вбивства.

Тяжкі роздуми про смерть батька незмірно поглиблюють трагедію Гамлета і вносять нове сум'яття у його внутрішній світ. Щоб повірити привидові, він має не просто змінити, а повністю відкинути всі свої наївно-оптимістичні уявлення про світ і про людей та стерти зі своєї пам'яті "всю мудрість книжну". Щоб з'ясувати правду і убезпечити себе від несподіванок з боку підозріливого Клавдія, Гамлет починає дивно поводитися, вдаючи безумство і провокуючи оточення на відверті реакції.

Поступово в п'єсі виникають два протилежні полюси, дві психологічні точки відліку, між якими постійно наростає напруження. Перша пов'язана з переконанням більшості персонажів, що Гамлет дійсно з'їхав з глузду, не змирившись зі смертю батька і стикнувшись із проблемами реального життя. Водночас світ і люди не змінювалися, вони завжди були такими. І, можливо, Гамлет-гуманіст просто їх ідеалізував, не знаючи темних сторін дійсності. А щоб прийти до тями, принц має просто змінити свої погляди.

Друга точка відліку пов'язана з особою самого Гамлета, який після довгих сумнівів, вагань і спостережень за оточенням доходить висновку, що насправді він - єдина нормальна людина при данському королівському дворі. На думку принца, світ справді радикально змінився, а люди зрадили собі і тому відійшли від природного стану речей.

Напруження між двома психологічними полюсами п'єси досягає кульмінації у монолозі Гамлета "Чи бути, чи не бути...", що своїм песимізмом і зневірою перегукується зі знаменитим 66 сонетом Вільяма Шекспіра. Молодий принц до цього моменту вже впевнений, що Клавдій - це властолюбець, який задля престолу холоднокровно вбив рідного брата. Водночас для принца стає все очевиднішим, що вбивство батька на совісті не одного лише Клавдія - вчинити цей кривавий злочин можна було тільки з мовчазної згоди всього оточення. Вбивця точно розрахував, що заради свого спокою і комфорту ніхто, навіть вдова покійного короля, не стане дошукуватися правди.

Тому для здійснення помсти молодому принцові вже недостатньо виступити проти Клавдія. Тепер йому, щоб не зрадити пам'яті батька і своїх гуманістичних ідеалів, потрібно виступити проти всього світу, проти всіх корисливих людей, позбавлених моральних принципів. Він має викорінювати зло, яке вони чинять, і домагатися торжества справедливості, щоб якнайшвидше відновити порушений природний стан речей.

Таке завдання не під силу одній людині, і Гамлет розуміє, що він приречений на поразку. Саме тому головний герой трагедії, на відміну від принца Амледа із давньої скандинавської саги, гине у нерівній боротьбі, а не займає престол після смерті Клавдія.
Образ Гамлета, принца данського
Образ принца Гамлета в трагедії - це не просто образ головного героя, це основа конфлікту, композиції і руху сюжетних ліній п'єси. Душевна криза Гамлета створює вісь, навколо якої обертається все у творі. Внутрішній стан принца виявляється через зустрічі з іншими персонажами, а сутність персонажів - через взаємини з Гамлетом. Цей прийом, запропонований В. Шекспіром, робить трагедію "Гамлет" глибоко психологічним твором, у якому нема несуттєвих дрібниць. Кожна сцена має важливе значення як для розуміння образів героїв, так і для розвитку дії всієї трагедії.

Образ молодого принца багатогранний, він змінюється упродовж п'єси неодноразово. З контексту твору зрозуміло, яким був Гамлет до приїзду на батьків похорон. Юнак постає веселою, доброзичливою, освіченою і творчою людиною. Він - оптиміст, легкий у спілкуванні і здатний на галантні залицяння. Його світогляд сформований на ренесансних цінностях, Гамлет вірить, що світ - чудовий, а людина є центром Всесвіту.

Такий погляд на людину сформувався у юнака не лише з допомогою "книжної мудрості", отриманої в університеті, а й завдяки безпосередньому прикладу батька. Коли Гораціо говорить Гамлету, що його батько "справжній був король", принц відразу ж виправляє друга: "В усьому і для всіх він був людина".

Оптимістичного і безтурботного Гамлета в трагедії глядач уже не застає. З першої ж сцени зрозуміло, що данський принц у розпачі. Спершу видається, що його стан спровокований смертю батька і заміжжям матері. Але, отримавши звістку від Гораціо, що привид Гамлета-старшого з'являється на майданчику перед замком, він одразу робить висновок: "Діяння злі на світло вийдуть навіть з-під землі". Тобто ще до зустрічі з привидом батька принц був сповнений недобрих підозр. На слова ж самого привида про злочин братовбивства, вчинений Клавдієм, Гамлет вигукує: "О віще серце!"
Гамлет на кладовищі (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
Відразу ж виявляються й світоглядні зміни в образі героя - вже перед зустріччю з привидом юний принц зауважує, що своє життя не ставить "в вартість шпильки", а після зустрічі з Клавдієм і матір'ю жалкує: "Чому на себе руки накладати Всевишній не дозволив?" Причини цих змін Гамлет чітко озвучує сам наприкінці першої дії: "Звихнувся час... О доле зла моя! Чому його направить мушу я?" Тобто завдання помсти сина за смерть батька, таке очевидне в давній сазі, у трагедії Шекспіра відразу перетворюється на глобальнішу проблему - проблему "звихнутого часу" та необхідності його виправити.

Головний конфлікт у душі героя відбувається саме через це - Гамлет просто не знає, як виправити час, тому постійно сумнівається, вагається і ніяк не може змусити себе перейти до активних дій.

Юнак через сумніви і вагання називає себе "боягузом" і "тюхтієм", але щомиті усвідомлює грандіозність і масштабність мети. Маскуючись божевіллям, він пильно вдивляється в кожну людину, що з'являється в його оточенні, намагаючись зрозуміти - невже "звихнувся час" лише для нього і Данія лише для нього перетворилася на в'язницю.

Переломним моментом у ваганнях Гамлета стає центральний монолог всієї трагедії ("Чи бути, чи не бути..."), в якому герой, долаючи звичне душевне сум'яття, робить вибір - ніж "коритись долі" і потерпати від її "гострих стріл", краще стати на герць "з морем лихам і в цій боротьбі загинути. Смерті він не боявся і раніше, але тепер ставлення до неї - це не бажання сховатися від проблем, а готовність навіть ціною життя здійснити "високі наміри".

Принц відкидає сумніви і стає діяльною особистістю, готовою змінити світ. Можливості для випробування рішучості Гамлета відразу з'являються - Клавдій виказує себе під час вистави, у якій ідеться про заволодіння троном шляхом підступного вбивства. Залишившись наодинці після вистави, новий Гамлет вигукує

Тепер я б міг

Напитись крові теплої й такого

Накоїти, що білий день здригнувся б,

Уставши вранці.

Діяльний Гамлет здатний на рішучі вчинки. Перша спроба вбити Клавдія була невдалою - під час слушної нагоди узурпатор престолу молився, і принц не захотів відправити його у рай, замість пекла, де мучився його батько, що помер без сповіді. Адже несподівана смерть під час молитви забезпечувала навіть найбільшому грішникові рай.

Друга нагода випала у спальні матері - Гамлет зрозумів, що за килимом хтось підслуховує його розмову з королевою, і, вважаючи, що це король, помилково заколов Полонія. Смерть старого інтригана зовсім не засмутила принца. Також він посилає на смерть друзів свого дитинства Гільденстерна і Розенкранца ("Вони мені сумління не гнітять", - зауважує принц з цього приводу), підмінивши лист Клавдія до англійського короля. Навіть його мова стає жорсткою, дошкульною і дуже непоштивою, зокрема у розмовах із матір'ю та Офелією.

Після спалаху активності, яка не досягла потрібного результату, відбувається чергова трансформація образу Гамлета. І знову про зміну сигналізує ставлення героя до смерті - п'ята дія починається на кладовищі. Гробокоп риє свіжу могилу, викидаючи з неї старі кості. Дивлячись на це, Гамлет задається філософським питанням - чи варте життя докладених до нього зусиль, якщо навіть найповажніший вельможа перетвориться на купку кісток: "Аж мої кості ломіть на думку про це". Смерть постає як природне явище, непідвладне жодній людині, і навіть видатні діяння за життя нічого не змінять.

В образі Гамлета з'являються фаталістичні риси - принц уже не вірить у власні сили, а віддає себе на присуд долі. Коли король Клавдій заманює його у відверту пастку, організовуючи начебто звичайне змагання на мечах із Лаертом, сином убитого Полонія, Гораціо намагається відмовити свого друга від поєдинку. Але Гамлет незворушний: "І горобець не впаде без Божої на те волі", "Головне - приготуватися. Смерть сплачує всі борги. То чи не все одно, коли помирати? Хай буде, що буде".

Створений генієм Шекспіра понад чотириста років тому образ Гамлета став вічним образом світової літератури. У найширшому сенсі данський принц - це уособлення людини, яка сповідує Добро, однак жити їй доводиться в лицемірному суспільстві, де за лаштунками панує Зло. Перед героєм постає одне з вічних питань: чи можливо взагалі боротися зі всеохопним злом, чи все ж варто з ним змиритися. А якщо боротися, то як це робити, щоб не перейти на його бік і самому не стати злом.

1. У 8 класі ви вже вивчали поняття вічний образ. Згадайте, які образи ми називаємо вічними.

2. Які герої і з яких творів належать до вічних образів?

3. Поміркуйте, чому образ Гамлета належить до вічних образів.

Протистояння особистості ницому суспільству, яке в трагедії представлене умовним Данським королівством, виявилося актуальним для всіх наступних епох. Слова Гамлета "бути чесним на цім світі - значить бути одним-єдиним з десяти тисяч" стали визначальними для творчості багатьох митців, які розмірковували над долею своїх країн.
Образи шекспірівських персонажів у трагедії "Гамлет"
Крім Гораціо, персонажі трагедії чітко поділяються на дві групи. До першої належать свідомі антагоністи Гамлета, щирі представники "звихнутого часу" - король Клавдій, головний королівський радник Полоній та зрадливі друзі Гільденстерн і Розенкранц. До другої групи - персонажі, які стають антагоністами Гамлета і чинять свої підлі та лицемірні вчинки під впливом зовнішніх обставин. Це королева Гертруда, донька Полонія Офелія та її брат Лаерт.

Образ короля Клавдія - це образ безпринципного мерзотника, який задля досягнення цілей не зупиняється ні перед чим. Король розумний, обережний і лицемірний. Він майстерно вдає із себе люблячого брата і дядька, показує свою турботу про Данське королівство і стверджує, що на одруження з королевою Гертрудою зважився лише після наполегливих прохань довколишніх, піклуючись про лад і спокій у країні.
Клавдій (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
Шекспір зберігає інтригу щодо образу Клавдія - на початку трагедії у нас нема впевненості, що він убивця. Так, король організовує шпигування за Гамлетом, але його мотивом може бути й цілком зрозуміле хвилювання за свій трон, адже принц - "улюбленець юрби" ("Палка любов простолюду до принца"). Неоднозначність зникає, коли Клавдій намагається наодинці помолитися і промовляє монолог "Ядучий сморід злочину мого!", яким відкриває завісу свого внутрішнього світу. З'ясовується, що вбивця брата вірить у загробне покарання, панічно його боїться, але нічого із собою вдіяти не може і зупинятися не збирається.

Монолог Клавдія - це розмірковування на тему, як було б добре "і розгрішитись, і спожити гріх". Він добре знає, що християнство для відпущення гріхів передбачає щире покаяння, хоча відразу ж визнає: "Але ж я навіть каятись не годен!" Усі наступні вчинки короля підтверджують ці слова - Клавдій увесь час планує знищення Гамлета. Спочатку це лист до англійського короля з проханням стратити принца, а згодом - отруєне лезо меча у поєдинку з Лаертом.

Головні характеристики образу королівського радника Полонія - запопадливість перед Клавдієм, лицемірство і абсолютна безпринципність. Його бажання прислужитися таке велике, що королю навіть не потрібно віддавати накази - Полоній вгадує хід його думок і кидається виконувати їх. Так, наприклад, ідея сховатися за килимом у кімнаті королеви і підслухати її розмову з Гамлетом належала Полонію. Клавдій, щоправда, не заперечує: "Ми вдячні, друже, вам".

Лицемірство Полонія особливо виявляється у його ставленні до рідного сина. Відправляючи Лаерта у Париж, Полоній вимагає від нього порядної і чесної поведінки. А згодом посилає туди ж довіреного слугу і задля шпигування за сином радить слузі обмовити його. Безпринципність Полонія вражає: щоб на догоду Клавдію дізнатися потаємні думки принца, він без докорів сумління маніпулює своєю донькою Офелією.

Особливе місце в першій групі образів посідають друзі дитинства Гамлета Розенкранц і Гільденстерн. їх поява при дворі - результат інтриги Клавдія. Щоб вивідати наміри Гамлета, Король задіює людей, яким принц довіряє. Під час прийому королева видає причину запрошення Розенкранца і Гільденстерна - Гамлет про них "згадує всякчас", і більше немає на світі нікого, "до кого він прихильніший". Однак друзі дитинства принца охоче погоджуються стежити за принцом і доповідати Клавдію про його поведінку: "Ми завжди вам до послуги готові".

Обидва персонажі зображені як корисливі кар'єристи, готові догоджати королю задля королівської віддяки. Гамлет зустрів їх радісним вигуком "мої найліпші друзі", однак одразу відчув їхню двоєдушність і бажання маніпулювати ним. Згодом принц назвав Розенкранца і Гільденстерна "підлими гадюками" та "губкою, що вбирає королівську ласку, щедроти і зиск від його влади. Такі слуги - найкращий десерт для короля".
Полоній (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
Образ королеви Гертруди психологічно складніший. Вона не була співучасницею вбивства чоловіка, але після його смерті втрачала статус королеви. Тому Гертруда погодилася на швидке заміжжя з Клавдієм, хоча поспіх у цій справі дошкуляє ЇЇ сумлінню. Щоб позбутися неприємних думок, вона готова слухати Клавдія й улесливих придворних, які мають для неї готові виправдання: померти - це звична річ, вийти заміж овдовівши - теж звична річ.

Водночас Гертруда не готова слухати Гамлета.

Мати не радилася із сином про нове заміжжя і навіть жодного разу не розмовляла з ним наодинці. У результаті її моральні орієнтири викривлені настільки, що вона не бачить нічого поганого в тому, щоб разом із Клавдієм і Полонієм читати любовні листи сина, написані до Офелії. Гертруда не заперечує і проти підслуховування бесід Гамлета з Офелією.

Королева сама приводить Полонія в свої покої, щоб той став свідком її бесіди з Гамлетом, і заохочує сина до відвертості. Зрештою королева разом із королем дає настанови Розенкранцу і Гільденстерну, як краще втертися в довіру до принца. І виправдовує всі ці вчинки тим, що дбає про сина.

Зручна позиція пристосуванки, яка не хоче бачити і чути нічого, що зруйнує її комфорт, мало не розбилася під час зустрічі з Гамлетом. Син повідомляє про вбивство Гамлета-старшого та, не добираючи слів, пояснює, як виглядає її шлюб з убивцею. Гертруда шокована: "Звернув мені ти очі в глиб душі: У ній тепер я чорні плями бачу". Однак у найнапруженіший момент, щоб остудити запал Гамлета, з'являється привид, невидимий для королеви.

З цієї хвилини, попри болючу правду, сказану сином, Гертруді зручно думати, що він таки божевільний. І до кінця трагедії королева залишається поруч із Клавдієм, продовжує жити так, як і жила. Однак слова принца її зачепили, і Гертруда мучиться докорами сумління: "Душа моя - вмістилище гріха", "нечиста совість кари жде зусюди".

Не менш двозначним є й образ юної Офелії. Її внутрішні мотиви не озвучені, насамперед вона - слухняна донька, готова виконувати накази батька. Глядач не має навіть певності, чи закохана вона. Надто спокійно і покірливо Офелія погоджується не бачити Гамлета. її не доводиться для цього навіть умовляти - жодних емоцій, вона не береться втікати з дому, як Джульєтта. Жодного разу Офелія не сказала, що любить принца, хоча Гамлет освідчився їй, писав про свої почуття у листах до неї і востаннє повторив на могилі дівчини: "Я так її любив, що й сорок тисяч братів, з'єднавши всю свою любов, мою не здужали б".

Коли пригнічений Гамлет прийшов до Офелії "блідий як сніг", "а на виду така страшна розпука", вхопив за руку і довго мовчки на неї дивився, дівчина навіть не запитала про причини душевних мук. Вона лише так само мовчки дочекалася, щоб він пішов, - і відразу побігла до батька розповісти про цю подію.
Гертруда (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
Наступна їхня зустріч була заздалегідь зрежисована Клавдієм і Полонієм для зручності підслуховування, і Офелія свідомо взяла участь у ганебній справі, яка, звичайно ж, робилася "з наміром найкращим". Принц, побачивши кохану, щиро радіє: "Офелія! Згадай мої гріхи в своїй молитві, німфо", а ось дівчині щирості й емоційного чуття ситуації бракує. Вона віддає юнакові його любовні листи і говорить, що не потребує цих "дарів", якщо "той, хто дав їх, приязню збіднів".

Однак саме Офелія уникала їхніх зустрічей, а коли ж принц до неї прийшов - не промовила ані слова. Гамлету про це відомо (як відомо і глядачеві), тому відтепер він упевнений, що Офелія його не кохає, вона - лише черговий інструмент Клавдія з вивідування його намірів. Подальші слова і вчинки Гамлета щодо дівчини мотивуються лише цим переконанням. Вона ж після цієї зустрічі твердо переконана, що принц божевільний.

Важливим є монолог Офелії, промовлений наодинці ("О, що за дух знеміг!"). У шекспірівському театрі - це був спосіб донесення до глядачів справжніх думок героя. В монолозі дівчини немає відчаю закоханої, яка раптом усвідомила, що її коханий збожеволів. Офелія говорить, як вона захоплювалася видатними рисами вдачі принца, як їй лестила його увага ("упивалась медом клятв його") та якою важкою втратою для данської держави є його божевілля. Дівчина зізнається, що їй тяжко порівнювати колишнього Гамлета з тим Гамлетом, якого вона бачить зараз.

Образ Офелії навіть на цій високій ноті справляє таке саме враження, як і на початку - вона слухняна донька, дівчина, яку збентежили почуття принца - істоти з іншого світу. Тож не дивно, що Офелія збожеволіла, коли "шляхетності свічадо і взірець" принц Гамлет убив її батька, кожному слову якого вона готова була коритися беззаперечно.

Лаерт у трагедії є своєрідним двійником Гамлета. Ситуація з Лаертом відтворює ситуацію з принцом - поки він перебував за кордоном, його батько Полоній помер за загадкових обставин (причину смерті приховали). Однак Лаерт, на відміну від Гамлета, відразу переходить до рішучих дій: збирає "юрбу бунтарів" і успішно штурмує королівський замок.

Образ Лаерта - це образ запального, щирого, але не схильного до роздумів юнака. Гамлет високої думки про нього: "Вважаю його людиною великої душі й такої рідкісної та шляхетної вдачі, що, коли говорити правду, другого такого можна побачити лише в дзеркалі". Однак Лаерт одержимий виключно помстою за батька: "До дідька в пекло вірність і присягу! Сумління і спасіння Боже - к бісу".

Його лють настільки велика, що він зраджує своїм шляхетним принципам і погоджується на підступний план убивства Гамлета під виглядом дружнього поєдинку затупленими мечами. Клавдій пропонує підлаштувати так, щоб затупленим був лише меч принца, а Лаерт вирішує свій гострий меч ще й змастити отрутою. Для повної певності король отруює вино, призначене Гамлету.
Офелія (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік) Лаерт (кадр із фільму "Гамлет" режисера Франко Дзефіреллі, 1990 рік)
Лаерт знає, що принц убив його батька Полоній помилково. Перед поєдинком Гамлет просить його вибачити і пояснює свій вчинок нападом божевілля. Юнак на словах приймає ці вибачення: "Так, душа прощає", але насправді не збирається відмовлятися від задуманої помсти. І лише під час поєдинку, коли королева Гертруда випадково випиває вино, призначене Гамлету, Лаерт починає усвідомлювати ницість своєї змови з Клавдієм: "Одначе це не в лад з моїм сумлінням".

Незважаючи на це, Лаерт продовжує двобій і ранить Гамлета. Далі вони вибивають один в одного мечі, а, підбираючи їх, випадково ними обмінюються, і Гамлет ранить Лаерта. Перед обличчям смерті Лаерт жахається скоєного ("Мене вбива моя підступність власна"), щиро розкаюється, викриває короля Клавдія і просить пробачення у принца.

Серед образів трагедії вирізняється образ Гораціо - довіреної особи і єдиного друга Гамлета, з яким принц ділиться своїми думками. Він стриманий, розсудливий, у жодній сцені трагедії не втрачає самовладання, демонструє філософське ставлення до життя. Роль Гораціо важлива, але епізодична, про багато його чеснот ми дізнаємося лише зі слів Гамлета ("правдивіший за всіх", "дари й удари долі" приймає "із вдячністю", його "розум і гаряче серце" "у згоді").

Відданість юнака принцу настільки велика, що він за давньоримським звичаєм готовий покінчити життя самогубством, коли дізнається, що Гамлет помирає. І лише рішуча заборона друга зупиняє його від цього кроку: "Гораціо, як не розкрити все, заплямиться ім'я моє навіки!"

Так з'являється ще одна важлива роль образу Гораціо у творі - роль останнього свідка, який знає, що відбулося. Адже всі персонажі, дотичні до трагедії при данському дворі, загинули - вбито Полонія, страчено Розекранца і Гільдестерна, втопилася Офелія, отруєно королеву Гертруду, здійснено помсту і заколото короля Клавдія, гинуть у поєдинку Лаерт і сам Гамлет. Завдання Гораціо - очистити ім'я принца від підозр і відкрити наступному королю правду про жахливі злочини, що призвели до такої кількості смертей.
Провідні мотиви трагедії мотив боротьби добра зі злом; мотив протистояння особистості суспільству; мотив помсти; мотив зрадженої довіри; мотив зрадженого кохання; мотив божевілля; мотив смерті
﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Вільям Шекспір (1564-1616). Трагедія Гамлета, принца Данського - Підручник з Зарубіжної літератури (рівень стандарту). 10 клас. Міляновська - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Вільям Шекспір (1564-1616). Трагедія Гамлета, принца Данського - Відродження в Англії - Література доби Відродження - Золоті сторінки далеких епох - Зарубіжна література - Рівень стандарту - 10 клас - Міляновська Н. Р. - Нова програма - Підручник - 2018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
сдать анализы на ЗППП анонимно Вы легко подберете удобную именно Вам, просто оставьте контактный телефон. Мы свяжемся с Вам в течении 15 минут, учтем пожелания относительно места расположения, стоимости услуг и расписания врачей. Кроме того Мы ответим на все интересующие Вас вопросы.

Один из старейших театров Англии, "Глобус" - публичный театр Лондона. Он действовал с 1599 по 1644 год. В "Глобусе" до 1642 года играла труппа "Слуги лорда Камергера", возглавлявшаяся главным актером этого театра трагиком Р. Бербеджем. С именем этой труппы связано творчество Шекспира - его драматическая и актерская деятельность. Именно постановка произведений Шекспира и других драматургов эпохи Возрождения делали этот театр одним из важнейших центров культурной жизни страны.

Именно в это время (с XVI века) сценическое искусство из любительского превращается в профессиональное. Возникают труппы актеров, ведущих сначала бродячее существование. Они переезжают из города в город, давая представления на ярмарках и в гостиничных дворах. Стало развиваться меценатство. Представители богатых аристократических родов принимали актеров в состав своей челяди - это давало им официальное общественное положение, хотя и чрезвычайно низкое. Актеры считались слугами какого-либо вельможи. Это положение актеров и зафиксировалось в названии трупп - "Слуги лорда Камергера", "Слуги лорда Адмирала", "Слуги лорда Хендсона". Когда на престол вступил Иаков I, право покровительствовать труппам было предоставлено только членам королевской семьи. Соответственно труппы были переименованы в "Слуг его величества Короля" или "Слуг его высочества Наследного принца" и т.д.

Театр в Англии с самого начала формируется как частное предприятие - им занимаются предприниматели. Они строили театральные здания, которые сдавали внаём актерским труппам. За это владелец получал крупную долю сборов со спектаклей. Но существовали и актерские товарищества на паях. На таких началах строилась жизнь труппы, в которой состоял Шекспир. Не все актеры труппы состояли пайщиками - актеры победнее были на жалованье и в дележе доходов не участвовали. Таково было положение актеров на второстепенных ролях и подростков, игравших женские роли.

Каждая труппа имела своих драматургов, писавших для нее пьесы. Связь авторов с театром была весьма тесной. Именно автор разъяснял актерам как следует ставить пьесу. Материальное положение драматургов, работавших на предпринимателей и живших только на литературный заработок, было достаточно трудным. Актер-пайщик и драматург Шекспир смог добиться более благоприятных условий для своего творчества. Кроме того, у него были покровители. Значительные суммы он получил от графа Саутгемптона. Но в целом труд драматурга ценился низко и оплачивался плохо.

Местом для театральных представлений служили и банкетные залы во дворцах короля и знати, дворы гостиниц, а также площадки для травли медведей и петушиных боев. Специальные театральные помещения появились в последней четверти XVI столетия. Начало строительству постоянных театров положил Джемс Бербедж, соорудивший в 1576 году помещение для театральных представлений, которое он назвал "Театр". В Лондоне с конца XVI века было три вида театров - придворный, частный и публичный. Они различались по составу зрителей, по устройству, репертуару и стилю игры.

Театры для широкой публики строились в Лондоне по преимуществу за пределами Сити, то есть за пределами юрисдикции лондонского муниципалитета, что объяснялось пуританским духом буржуазии, враждебно относящейся к театру вообще. Городские театры были двух типов. Эти театры не имели крыши. В большинстве случаев они были круглой формы. Театр "Глобус" был восьмигранным. Его зрительный зал представлял собой овальную площадку, обнесенную высокой стеной, по внутренней стороне которой шли ложи для аристократии. Над ними размещалась галерея для зажиточных граждан. Зрители стояли вокруг трех сторон площадки. Некоторые привилегированные зрители сидели на самой сцене. Театр вмещал до 2000 человек. Плата со всех взималась при входе. Желавшие занять места на галерее платили за это дополнительно, так же как и зрители, сидевшие на сцене. Последние должны были платить больше всех. Спектакли шли при дневном свете, без антрактов и почти без декораций. Сцена не имела занавеса. Ее отличительной особенностью являлся сильно выступавший вперед просцениум и балкон в глубине - так называемая верхняя сцена, где также разыгрывалось действие спектакля. Сценическая площадка вдавалась в зрительный зал - публика окружала ее с трех сторон. Позади сцены находились артистические уборные, склады реквизита и костюмов. Сцена представляла собой помост высотой около одного метра над полом зрительного зала. Из артистического помещения был вход под сцену, где имелся люк, через который появлялись "привидения" (например, тень отца Гамлета) и куда проваливались грешники, предназначавшиеся для ада (как Фауст в трагедии Марло). Просцениум был пустым. По мере необходимости сюда выносили столы, стулья и прочее, но по большей части сцена английского театра была свободна от реквизита. Сцена делилась на три части: переднюю, заднюю и верхнюю. На задней было три двери, куда входили и выходили актеры. Над задней сценой находился балкон - в хрониках Шекспира на балконе появлялись персонажи и предполагалось, что они находятся на стене замка. Верхняя же сцена была трибуной или изображала спальню Джульетты. Выше верхней сцены помещалось строение, которое называлось "хижиной". Оно и по форме напоминало домик. Здесь было одно или два окна, которые служили для тех сцен, где по ходу действия персонажи разговаривали из окна, как Джульетта во втором акте трагедии. Когда в театре начиналось представление, на крыше хижины вывешивался флаг - он был далеко виден и служил опознавательным знаком того, что в театре дается спектакль. В ХХ веке не раз режиссеры будут возвращаться к принципам бедного и аскетичного театра времен Шекспира, вплоть до эксперимента по размещению зрителей на сцене.

Писаных декораций в театре "Глобус" было очень мало. Театр помогал зрителю понимать происходящее, вывешивая, например, таблички с надписями - с названием пьесы, с обозначением места действия. Многое в этом театре было условным - одно и то же место изображало то одну часть поля, то другую, то площадь перед зданием, то помещение внутри его. По преимуществу из речей героев зрители судили о перемене места действия. Внешняя бедность театра требовала от публики активного восприятия спектакля - драматурги, в том числе и Шекспир, рассчитывали на воображение зрителей. Например, пьеса Шекспира "Генрих V" заключала в себе изображение дворцов английского и французского королей, сражения и битвы двух больших армий. Показать этого на сцене не могли, потому Шекспир прямо обращался к публике:

Простите, господа, коль слабый ум
Решился на таких подмостках жалких
Изобразить высокий столь предмет!
Как здесь, где петухам лишь впору биться,
Вместить равнины Франции? Иль скучить
Здесь в деревянном "О" одни хоть шлемы,
Наведшие грозу под Азинкуром?
Простите же! Но если рядом цифр
На крохотном пространстве миллионы
Изобразить возможно, то позвольте
И нам, нулям ничтожным в общей сумме,
Воображенья силу в вас умножить!

И далее Шекспир прямо требует от зрителя, чтобы он представил все то, что сцена того времени не могла изобразить:

Себе представьте вы, что в этих стенах
Заключены два мощных государства...
Пополните все недочеты наши
Фантазией своей...

Театр воспитывал воображение публики, доверял ей, и она не требовала полной материализации всего, что слышала из уст актеров. Можно утверждать и то, что актерское искусство эпохи стояло на большой высоте. Вся блистательная драматургия Шекспира осталась бы неоцененной, если бы актеры не сумели донести ее до зрителей. Можно вспомнить слова Гамлета (его наставление актерам), когда он требует произносить монолог "легким языком", а не горланить, он требует "не пилить руками воздух": "Мне возмущает душу, когда я слышу, как здоровенный, лохматый детина рвет страсть в клочки, прямо-таки в лохмотья, и раздирает уши партеру..." Шекспировские пьесы требовали от актера естественности, когда всякая страсть должна знать свою меру и сообразовывать всякое действие с речью.

В 1613 году деревянное здание сгорело, и театр "Глобус" вновь был отстроен из камня. В 1644 году здание "Глобуса" было снесено по приказу пуританского парламента.

И только в 1971 году американский кинорежжисер и актер Сэм Уанамейкер (Sam Wanamaker), попытался найти фундамент шекспировского театра и стал строить здание заново.

Работа над этим проектом продолжалась более 25 лет; сам Уанамейкер умер в 1993, почти за четыре года до открытия реконструированного "Глобуса".

В 1997 году новый "Глобус" был построен. Современное здание, вмещающее 1400 зрителей, - искусная реконструкция круглого деревянного театра елизаветинской эпохи.

Сегодня под лондонским небом с круглого деревянного помоста звучат слова трагедий и комедий Шекспира.

Поскольку здание театра без крыши, спектакли в нем проходят только весной и летом. Однако экскурсии в старейшем лондонском театре "Глобус" проводят ежедневно.

Рядом с восстановленным "Глобусом" открыт тематический парк-музей, посвященный Шекспиру. Там размещена самая большая в мире выставочная экспозиция, посвященная великому драматургу; для посетителей организованы разнообразные тематические увеселительные мероприятия: здесь можно попробовать самому написать сонет; посмотреть бой на мечах, и даже принять участие в постановке шекспировской пьесы.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
театр шекспира

# data[].attributes.attachment_link.title
Театр Шекспира

# data[].attributes.attachment_link.description
сдать анализы на ЗППП анонимно Вы легко подберете удобную именно Вам, просто оставьте контактный телефон. Мы свяжемся с Вам в течении 15 минут, учтем пожелания относительно места расположения, стоимости услуг и расписания врачей. Кроме того Мы ответим на все интересующие Вас вопросы. Один из старейших театров Англии, "Глобус" - публичный театр Лондона.

# data[].attributes.attachment_link.title
Одна історія. Вільям Шекспір – англійський поет, автор другої Біблії людства

# data[].attributes.body
Гамлет, це трагедія англійського письменника Вільям Шекспіра.
Після того як я прочитала твір я зрозуміла, що потрібно боротися за краще життя, як Гамлет.

# data[].attributes.headline
Автор другої Біблії людства

# data[].attributes.subject
Автор другої Біблії людства

# data[].attributes.body
https://youtu.be/dAiuDAfGLM4

# data[].attributes.headline
Фільм "Гамлет"(Корвякова)

# data[].attributes.subject
Фільм "Гамлет"(Корвякова)

# data[].attributes.body
https://youtu.be/wXwb_eMe8Tg

# data[].attributes.body
Трагедія була створена у 1600-1601 роках.
В 1589 році, в Лондоні була представлена трагедія Томаса Кідда "Гамлет", тому можна припустити що Шекспір спирався на цей твір.
Дії відбуваються в  місті Ельсінор.

# data[].attributes.headline
Корвякова Катя 

# data[].attributes.subject
Корвякова Катя 

# data[].attributes.body
За життя Шекспіра жінкам заборонялось з'являтися на сцені в театрі, а всі жіночі ролі виконували чоловіки. Сьогодні важко уявити як у п'єсі Вільяма Шекспіра «Ромео і Джульєтта» головну жіночу роль виконував чоловік, але тоді це було звичним явищем.

# data[].attributes.headline
Цікаві факти(Корвякова)

# data[].attributes.subject
Цікаві факти(Корвякова)

# data[].attributes.body
Коли йому виповнилося 18 він одружився з дочкою фермера, яка була старше його на 8 років. Коли він одружився з Анною, вона була уже на третьому місяці вагітності.
В нього немає нащадків.

# data[].attributes.headline
Мультфільм " Гамлет" (англійською)

# data[].attributes.subject
Мультфільм " Гамлет" (англійською)

# data[].attributes.attachment_link.description
Log into Facebook to start sharing and connecting with your friends, family, and people you know.

# data[].attributes.headline
Видеоролик к 455-летию великого английского драматурга Уильяма Шекспира

# data[].attributes.subject
Видеоролик к 455-летию великого английского драматурга Уильяма Шекспира

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Читальный зал ЦГБ им. Горького г. Ростова-на-Дону

# data[].attributes.attachment_link.title
Песни на сонеты Шекспира

# data[].attributes.headline
Весь мир - театр

# data[].attributes.subject
Весь мир - театр

# data[].attributes.attachment_link.title
Весь мир - театр

# data[].attributes.headline
Театр Шекспира "Глобус"

# data[].attributes.subject
Театр Шекспира "Глобус"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
никита кузнецов

# data[].attributes.attachment_link.title
Театр Шекспира "Глобус"

# data[].attributes.headline
Литературный Лондон

# data[].attributes.subject
Литературный Лондон

# data[].attributes.attachment_link.title
Литературный Лондон

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. У 1599-1613 роках, до нього належав Вільям Шекспір, знищений пожежею 1613 року.

2. У 1614-1642 роках, відновлений після пожежі, закритий і знесений 1644 року пуританами.

3. З 1997 року, збудований неподалік за проектами історичного.

"Глобус" був власністю багатьох акторів, які (за винятком одного) були також акціонерами Lord Chamberlain's Men. Двоє із шести акціонерів "Глобуса", Річард Бербедж і його брат Кутберт Бербедж, були власниками подвійної кількості часток акцій по 24 % кожний. Інші чотири актори, Вільям Шекспір, Джон Хемінгс, Августин Філіпс і Томас Поуп, мали одинарні частки по 12,5 %. Ці початкові пропорції змінилися згодом, коли приєдналися нові акціонери. Частка Шекспіра протягом його професійної діяльності зменшилася з 1/8 до 1/14. Тут вперше було поставлено багато його творів.

"Глобус" був побудований в 1599 році з використанням дерев'яних конструкцій попереднього театру, (першого загальнодоступного лондонського театру), що називався просто "Театр" і був побудований батьком Річарда Бербеджа, Джеймсом Бербеджем, в Шордичі в 1576 році. Бербеджи спочатку орендували місце, на якому був побудований "Театр", на 21 рік. В 1598 році власник землі, на якій розташовувався "Театр", підвищив орендну плату. Бербеджи демонтували "Театр" й перевезли його до Темзи, де він був зібраний знову, вже як "Глобус".

"Глобус" являв собою круглий (або 18-20-кутний) амфітеатр, в якому могли розміститись до 3000 чоловік. В театрі передбачалися дешеві стоячі та дорожчі сидячі місця, розташовані у три ряди. Сцена мала розміри 12x8 метрів і двоє дверей для виходу акторів. Дах розміщувався лише над сценою і був пофаробований у кольори неба, дах також мав люк, через який актори могли спускатися на сцену за допомогою мотузок. На даху була встановлена статуя Геркулеса, що тримав на своїх плечах земну кулю. Надпис над входом говорив "Totus mundus agit histrionem", тобто "Цілий світ грає якусь роль".

У липні 1613 року театр "Глобус" згорів під час спектаклю "Генріх VIII". Причиною пожежі стала театральна гармата, що дала осічку і запалила дерев'яні балки і дах із соломи.

1614 року театр було відновлено. Проте, як і більшість інших театрів, "Глобус" був закритий пуританами. Через два роки він був знесений, щоб підготувати місце для будівництва дохідних будинків. Його точне місце розташування залишалося невідомим доти, поки в 1989 році залишки його фундаменту не були виявлені під автостоянкою "Anchor Terrace" на Парк-Стріт (контур фундаменту повторений на поверхні автостоянки). Під Anchor Terrace можуть бути й інші залишки театру, але тераса XVIII століття внесена в список історичних цінностей й, отже, не може бути досліджена археологами.

Новий театр "Шекспірівський Глобус" ("Shakespeare's Globe") був збудований за 205 м від історичного "Глобуса". Театр має сцену, яка виступає, що видається у величезний круглий двір, оточений сидячими місцями на трьох круто нахилених ярусах. Під дахом знаходяться тільки сцена та сидячі місця, тоді як стоячі розташовані просто неба. Як і історичний, театр має солом'яний дах, ставши першою подібною будівлею Лондона після заборони солом'яних дахів 1666 року.

Спектаклі даються лише у теплу пору року (з травня по жовтень). Подібні театри у XX столітті були споруджені в ряді міст США, Німеччини, а 2003 року також у Римі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Глобус (театр)

# data[].attributes.attachment_link.description
У 1599-1613 роках, до нього належав Вільям Шекспір, знищений пожежею 1613 року. У 1614-1642 роках, відновлений після пожежі, закритий і знесений 1644 року пуританами. З 1997 року, збудований неподалік за проектами історичного. "Глобус" був власністю багатьох акторів, які (за винятком одного) були також акціонерами Lord Chamberlain's Men.

# data[].attributes.headline
Живой Шекспир .

# data[].attributes.subject
Живой Шекспир .

# data[].attributes.attachment_link.title
Живой Шекспир 2013

# data[].attributes.headline
Шекспір відомий і невідомий 

# data[].attributes.subject
Шекспір відомий і невідомий 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
No Text Content!

ШЕКСПІР ВІДОМИЙ І НЕВІДОМИЙ до 455-р ччя в д дня народження

Вільям Шекспір (1564-1606) - один з найвідоміших поетів, письменників та драматургів у світі. До наших ній дійшли його 154 сонета, 38 п'єс, 4 поеми і 3 епітафії. Найвідомішими його творами по праву вважаються "Макбет", "Ромео і Джульета", "Король Лір" "Гамлет" (монолог з якого у всіх на слуху - бути або не бути). Звичайно і інші його твори не менш відомі. Про це англійською автора можна розповідати довго. Але ми тут зібралися показати вам найцікавіші факти з життя Шекспіра, які ми відібрали спеціально для наших читачів. 1. Період з 1585 р. по 1592 р. називають втраченими роками Шекспіра, так як сведеней про це часу ніяких немає. Існує безліч припущень, але жодна з них навіть на міліграм не підтверджено і достовірним вважати не можна. Одні вважають, що він працював конюхом, інші, що бракон'єрствував, треті взагалі вважають, що він був шкільним учителем. 2. Шекспір ніколи не хотів, щоб його п'єси записувалися і публікувалися, так як він був проти, щоб їх могли прочитати в будь-якому місці і в будь-який час. Він вважав, що його п'єси повинні відтворюватися тільки на сцені. 3. Рід самого Шекспіра перервався досить швидко. У нього було троє дітей, один з яких (син Хемнет) помер у віці 11 років. У молодшої дочки Джудіт так і не з'явилося дітей, незважаючи на те, що вона була заміжня. У старшої дочки народилася дочка Елізабет, яка все життя прожила бездітною, незважаючи на те, що була замужем аж 2 рази. Померла вона в 1670 році. Так що нащадків у нього не залишилося. 4. За статистикою Шекспір є найбільш цитованим автором у світі, не рахуючи біблійних авторів.

5. Перед смертю Шекспір написав рядки проклинающего характеру того, хто спробує його вилучити з могили або перепоховати. Звучали приблизно так: "Прокляття людині, яка ці камені чіпатиме, Я прокляну того, хто буде рухати мої кістки". 6. Вільям Шекспір ввів в англійську мову більше 3000 нових слів. Всім його сучасникам не вдалося це зробити, навіть якщо скласти їх досягнення. 7. Жодної оригінальної рукописи великого автора не дійшло до наших днів. Все, що вдалося зберегти, написане його рукою, це його особистий підпис на документах. 8. У 1593-1594 рр всі театри були закриті із-за епідемії чуми. В цей час Шекспір написав навіть дві поеми еротичного змісту - "Венеоа і Адоніс" і "Збезчещена Лукреція". 9. Судячи по всіх роботах Шекспіра, його словниковий запас становив близько 25000 слів, коли запас пересічного англійця становив близько 4000 слів. 10. Існує думка, що безліч робіт Шекспіра написані насправді не їм, а під псевдонімом Шекспір переховувався інший автор або може бути ціла група авторів. Своє невір'я люди пояснюють тим, що вся сім'я Шекспіра була неписьменною і ніякого документа про грамотності Шекспіра теж знайдено не було. Крім того, як було сказано вище, не знайдено жодної його рукописи, що може свідчити про те, що він навіть не вмів писати. Ось такі аргументи ставлять противники Шекспіра. 11. Також деякі любителі "жовтизни" люблять стверджувати, що Шекспір був представником нетрадиційної сексуальної орієнтації. Їх доказ засноване на тому, що більшість його сонетів присвячені якомусь одному. 12. Досі не існує точного думки щодо зовнішності Вільяма Шекспіра, але стверджується, що найбільш близьким є Друшаутский портрет, який найбільш точно описує зовнішність Шекспіра і схожий на погруддя на могилі Шекспіра.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шекспір відомий і невідомий (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шекспір відомий і невідомий (1)

# data[].attributes.attachment_link.description
Check Pages 1 - 6 of Шекспір відомий і невідомий (1) in the flip PDF version. Шекспір відомий і невідомий (1) was published by msbublicova on 2019-05-16. Find more similar flip PDFs like Шекспір відомий і невідомий (1). Download Шекспір відомий і невідомий (1) PDF for free.

# data[].attributes.headline
Вільям Шекспір ( основні факти біографії)

# data[].attributes.subject
Вільям Шекспір ( основні факти біографії)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3 травня 1616 року у Стратфорді-на-Ейвоні, де він жив останні три роки, у віці 52-х років помер англійський драматург і поет Вільям Шекспір, автор 38 п'єс і численних віршів, один з найшанованіших письменників світу. Дата його смерті за Юліанським календарем нині відзначається як Всесвітній день книги та авторського права.На обкладинці: Імовірний прижиттєвий портрет Вільяма Шекспіра невідомого художника

Народився Вільям у сім'ї торгівця шкірою Джона Шекспіра. Точна дата цієї події невідома, але за церковними записами достеменно відомо, що хрещений він був тут же, у Стратфорді, 26 квітня 1564 року, а три дні - типовий для того часу термін між народженням і хрещенням. Тому днем народження Шекспіра прийнято вважати також 23 квітня.

Брак біографічних даних про життя Шекспіра пояснюється незнатністю походження майбутнього драматурга і малим статком його родини - в 1569 році бізнес батька почав занепадати і він опинився на грані банкрутства, у 16 років - Уільям залишив школу, де вивчав, зокрема, латинь і класичну літературу, у 18 - одружився з Енн Хетуей, старшою від нього на 8 років, а у 21 рік - вже був батьком трьох дітей. Гамнет, єдиний син Уільяма, помер у віці 11-и років, а Енн пережила чоловіка на 7 років. Нема ніяких точних відомостей про період з 1585 року (народження двійні) і початком 1590-х років, коли Шекспір став відомим у Лондоні як драматург, - чутки приписують йому участь у бродячих театральних трупах, службу в армії і роботу учителем.

Перша згадка про Шекспіра у Лондоні стосується 1592 року - модний тоді драматург Роберт Грін назвав його "вороною, що рядиться в наше пір'я". У 1593 році опубліковано перший вірш Шекспіра - "Венера і Адоніс", наступного - п'єси "Річард III", "Комедія помилок", "Приборкання непокірної"; цього ж року він став актором і автором театру лорда Чемберлена, котрий набуває великої популярності в Лондоні завдяки грі видатного актора того часу Річарда Барбеджа і п'єсам самого Шекспіра.

У 1596-у з'являються "Ромео і Джульєтта", "Річард II", "Сон літньої ночі", а вже через три роки, після написання своєї "історичної серії" Шекспір стає співвласником лондонського театру "Глобус", основним її автором і актором. До 1606-го року з-під пера Шекспіра виходять трагедії "Юлій Цезар", "Гамлет", "Отелло", "Король Лір", "Макбет".

Після смерті у березні 1603 року королеви Єлизавети англійський трон переходить до Якова І, котрий видає патент, за яким "бере театр під своє покровительство", а всю акторську трупу оголошує "слугами короля". З 1606 року починається останній період творчості Шекспіра, який закінчується в 1613 році від'їздом до Стратфорда. У цей час написані трагедії на античні сюжети ("Антоній і Клеопатра"), романтичні п'єси ("Зимова казка"), опубліковано 154 сонета, написаних найімовірніше в 1590-х роках.

Причиною від'їзду Шекспіра з Лондону була хвороба; у березні 1616 року він написав заповіт і помер 3 травня (23 квітня за ст. ст.) 1616 року.

За життя Шекспіра його твори зібрані не були - окремо друкувались поеми, деякі п'єси, збірник сонетів і лише по смерті драматурга зусиллями його друзів-акторів вийшло перше повне видання його творів, до якого увійшло 36 п'єс, 18 з яких раніше взагалі не публікувлись. Сьогодні, більш ніж через 450 років після його смерті, Уільям Шекспір сприймається як геній світового масштабу. Його п'єси й досі входять до репертуарів театрів, екранізуються і перевидаються мільйонними тиражами на багатьох мовах світу.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
помер вільям шекспір

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
культура і мистецтво

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нова історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 3 травня 1616 : Помер Вільям Шекспір

# data[].attributes.attachment_link.description
3 травня 1616 року у Стратфорді-на-Ейвоні, де він жив останні три роки, у віці 52-х років помер англійський драматург і поет Вільям Шекспір, автор 38 п'єс і численних віршів, один з найшанованіших письменників світу. Дата його смерті за Юліанським календарем нині відзначається як Всесвітній день книги та авторського права.