# data[].attributes.headline
1987. gada 14. jūnijā sabiedriskā kustība “Helsinki-86” organizēja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā 1941. gada jūnija deportāciju upuru piemiņai. 

# data[].attributes.subject
1987. gada 14. jūnijā sabiedriskā kustība “Helsinki-86” organizēja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā 1941. gada jūnija deportāciju upuru piemiņai. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mērķi sekot, kā tiek ievērotas latviešu tautas ekonomiskās, kultūras un indivīda tiesības.

Uz ārzemēm tiek nosūtīta 17 personu protesta vēstule (nejaukt ar 17 komunistu vēstuli) pret PSKP CK un Latvijas KP CK, kā arī Helsinki-86 dibināšanas dokumenti, kas izraisa plašu rezonansi.

1987. gada 14. jūnijā grupa organizēja ziedu nolikšanas ceremoniju komunistiskā terora upuru piemiņai pie Brīvības pieminekļa Rīgā, kas izraisīja milzīgu padomju varas nervozitāti. Rīgas pilsētas kompartijas komiteja organizēja kustības ierobežošanu ap Brīvības pieminekli, noliekot vairākkārtīgu milicijas apsardzes ķēdi.

Pēc 23.augusta tika organizētas padomju partijas aktīva sanāksmes dažādās auditorijās, aicinot būt modriem, jo labējie ekstrēmisti bruņojoties un gatavojot akcijas pret padomju varu. Rīgas pilsētas partijas komitejas vadītāji Klaucēns un Barkāns kļūdaini uz vienu no šādiem saietiem uzaicināja arī prokuratūras izmeklēšanas pārvaldes darbiniekus, mēģinot viņus iesaistīt ielu patruļās, kurās aicināja "savējos" privātās drēbēs tomēr būt ar kādām atpazīšanās zīmēm, lai fizisku sadursmju gadījumā neciestu padomju partijas aktīvs. Tas bija viens no pirmajiem signāliem prokuratūrā, kur sākās zināma veida dalīšanās un simpatizēšana notiekošajiem procesiem. Prokuratūras, kura ģeogrāfiski atradās "ielenkuma zonā" (vistuvāk Brīvības piemineklim) , darbinieki turklāt bija manāmi aizkaitināti par pārvietošanās brīvības ierobežojumiem - lai izietu cauri milicjas darbinieku ķēdēm, bija neskaitāmas reizes jāuzrāda dienesta apliecība un jāskaidrojas par iemeslu, kāpēc tiek iets pa šo ierobežoto maršrutu.

1987. gada 23. augustā grupa organizēja demonstrāciju Molotova-Rībentropa pakta nosodījumam. Tā paša gada 18. novembrī Helsinki-86 svinēja Latvijas neatkarības proklamēšanas dienu.

Gadu vēlēk -1988. gada 14. jūnijā pirmo reizi Latvijas pēckara vēsturē demonstrācijas laikā grupas "Helsinki-86" biedrs Konstantīns Pupurs cauri visai Rīgai, no Brīvības pieminekļa līdz Brāļu Kapiem, iznesa Latvijas sarkanbaltsarkano karogu.

Šim ierakstam pievienotajās fotogrāfjās var redzēt drosmīgos - Evu Bitenieci, Rolandu Silaraupu, Jāni Rožkalnu, kā arī milicijas pulkvedi, kuram bija šim pasākumam jāseko - Aloizu Blonski, kā arī pazīstamo žurnālistu Juri Blaumani.

Avoti: wikipedia.org

# data[].attributes.attachment_link.title
14.06.1987: Notiek simbolisks grupas Helsinki-86 gājiens un ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa Rīgā deportēto piemiņas dienā

# data[].attributes.attachment_link.description
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mē

# data[].attributes.headline
1987. gada 23. augustā pie Brīvības pieminekļa notika ar padomju režīmu neapmierināto iedzīvotāju protesta mītiņš

# data[].attributes.subject
1987. gada 23. augustā pie Brīvības pieminekļa notika ar padomju režīmu neapmierināto iedzīvotāju protesta mītiņš

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dziesmotā revolūcija ( lietuviešu: Dainuojanti revoliucija, igauņu: Laulev revolutsioon, krievu: Поющая революция) jeb Trešā Atmoda (Latvijā) bija laika posms Baltijas valstu ( Latvija, Lietuva, Igaunija) vēsturē starp 1986. un 1991. gadu, kas beidzās ar pilnīgu valstiskās neatkarības atjaunošanu visās trijās valstīs. 1989. gada 23. augustā notika Baltijas ceļš.

Notikumi Latvijā

Līdz Tautas frontes dibināšanai

Nacionālās Atmodas kustības sākumā 1987. gada vasarā un rudenī notika ar PSRS totalitārismu Latvijā neapmierinātās sabiedrības daļas publiski protesti, kas sakrita ar Latvijas vēsturei nozīmīgiem datumiem. 1987. gada 14. jūnijā sabiedriskā kustība " Helsinki-86" organizēja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā 1941. gada jūnija deportāciju upuru piemiņai. Lai izjauktu pasākumu, Rīgas pilsētas izpildkomiteja Rubika vadībā pie pieminekļa sarīkoja riteņbraucēju sacensības. 1987. gada 23. augustā pie Brīvības pieminekļa notika ar padomju režīmu neapmierināto iedzīvotāju protesta mītiņš, kura laikā padomju milicija piekāva un arestēja demonstrantus. 1987. gada 18. novembrī, lai novērstu pulcēšanos pie Brīvības pieminekļa, teritoriju ap pieminekli iežogoja un to aplenca milicija. Kaut arī oficiālajos sabiedrības saziņas līdzekļos protesta akciju ("saietu") dalībnieki tika nomelnoti, šīs akcijas rosināja sabiedrisko domu un virzīja demokratizācijas procesu.

1988. gada 23. martā Latvijas Rakstnieku savienība izveidoja staļinisma ļaundarību apzināšanas komisiju Jāņa Stradiņa vadībā. 1.-2. jūnijā notika Radošo savienību plēnums, kurā televīzijas raidījuma "Globuss" politisko notikumu komentētājs Mavriks Vulfsons kā pirmais atklāti nolasīja Molotova-Ribentropa pakta slepenos protokolus un publiskoja Latvijas okupācijas faktu. 14. jūnijā notika tautas mītiņš pie Politiskās izglītības nama un gājienu uz Brāļu kapiem, kura priekšgalā pirmo reizi pēc Otrā pasaules kara cauri Rīgai nesa sarkanbaltsarkano karogu. 10.-17. jūlijā Rīgā patriotiskā noskaņojumā notika Folkloras festivāls BALTICA. 6. oktobrī par LPSR Ministru Padomes priekšsēdētāju iecēla Vilni Edvīnu Bresi, 7. oktobrī Mežaparkā notika Tautas manifestācija Latvijas valsts simbolikas atjaunošanai.

Politisko kustību izveidošanās

1988. gada 8.-9. oktobrī Politiskās izglītības namā notika Latvijas Tautas frontes pirmais kongress, kurā par pirmo LTF vadītāju ievēlēja publicistu Daini Īvānu. 11. novembrī, atzīmējot Lāčplēša dienu, notika Tautas manifestācija Daugavmalā un Latvijas Valsts karoga pacelšana Rīgas pils Svētā Gara tornī. 10.-11. decembrī I. Kozakevičas, R. Marjašas, V. Tuherna un Ā. Kleckina vadībā notika Tautu forums par Latvijas tautību kulturāli nacionālo autonomiju.

1989. gada 7.-8. janvārī nodibinājās Latvijas PSR Internacionālā Darbaļaužu fronte kā pretstats LTF. Vienlaicīgi izveidojās Pilsoņu komitejas, veidojot Latvijas pilsoņu interešu pārstāvniecību, 8. februārī notika Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) pirmais kongress pieņēma programmu ar mērķi atjaunot Latvijas Republikas valstisko neatkarību. 26. martā notika pirmās demokrātiski organizētās PSRS Tautas deputātu vēlēšanas, kurās vairumu balstu ieguva LTF kandidāti.

Virzība uz valstiskās neatkarības atjaunošanu

1989. gada 31. maijā LTF valde aicināja sākt diskusiju par pilnīgu Latvijas valstisko neatkarību. 28. jūlijā LPSR Augstākā padome pieņēma Deklarāciju par Latvijas PSR suverenitāti, kurā Latvijas PSR likumdošana tika pasludināta pārāka pār PSRS likumdošanu. 23. augustā notika tautas akcija " Baltijas ceļš" pret Ribentropa-Molotova paktu un tā sekām. 26. augustā PSKP CK politbirojs ar paziņojumu vērsās pret Baltijas republiku neatkarības centieniem. 7.-8. oktobrī notika Latvijas Tautas frontes 2. kongress, kas deklarēja kursu uz Latvijas valsts neatkarības atjaunošanu.

1990. gada 11. martā Lietuvas Augstākā padome pasludināja Lietuvas republikas valstiskās neatkarības atjaunošanu. 18. martā notika Latvijas PSR Augstākās padomes vēlēšanas, kurās lielāko atbalstu guva LTF izvirzītie kandidāti. 21. martā Latvijas Zinātņu akadēmijā notika jaunievēlēto LTF Augstākās padomes deputātu debates par Latvijas valsts atjaunošanu uz 1918. gada 18. novembra Latvijas Republikas platformas. 22.-24. martā deputātu iniciatīvas grupa ( Rolands Rikards, Romāns Apsītis, Vilnis Eglājs, Andrejs Krastiņš, Tālavs Jundzis un Aivars Endziņš) sāka gatavot Neatkarības deklarāciju. 30. aprīlī Rīgas lidostā PSRS robežsargi apcietināja un izraidīja Egilu Levitu. 4. maijā Latvijas Augstākā padome pieņēma Deklarāciju Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.

Barikāžu laiks

Sakarā ar civiliedzīvotāju apšaušanu pie TV ēkas Viļņā 1991. gada 13. janvārī notika Latvijas tautas manifestācija Daugavmalā, kurā piedalījās ap 500 000 cilvēku ar Latvijas Valsts karogiem. Sākot no 13. janvārī Rīgā vairākās vietās no dzelzsbetona blokiem uzcēla barikādes, ko pastiprināja ar baļķiem piekrautas kravas automašīnas un lauksaimniecības tehnika. 14.-16. janvārī padomju milicijas specvienība OMON uzbruka barikāžu aizstāvjiem uz Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem un Augstākās milicijas skolas ēkai. T. s. Latvijas sabiedrības glābšanas komiteja paziņoja, ka 1990. gada 4. maija neatkarības atjaunošanas deklarācija ir spēkā neesoša, bet Latvijas streiku komiteja paziņoja, ka Latvijā nodibinājies fašistisks režīms. 20. janvārī OMON specvienība uzbruka Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas ēkai un nogalināja vairākus Latvijas valdībai lojālus miličus un civiliedzīvotājus. 22. janvārī OMON vienības atgriezās savās bāzēs. Pēc Latvijas valdības aicinājuma 24. janvārī barikāžu aizstāvji sāka atstāt savas pozīcijas. 25. janvārī izsludināja Nacionālo sēru dienu OMON uzbrukuma upuru godināšanai.

Pilnīgas neatkarības atjaunošana

1991. gada 19.-21. augustā t.s. Valsts Ārkārtējā stāvokļa komiteja pārņēma varu Maskavā. 21. augustā OMON vienības Vecrīgā uzbruka barikādēm pie Saeimas nama, Latvijas Republikas Augstākā padome pieņēma paziņojumu par Latvijas Republikas Satversmes atjaunošanu pilnā apjomā, izbeidzot 1990. gada 4. maijā postulēto pārejas stāvokli.

Pēc puča apspiešanas Maskavā sākās sarunas par PSRS karaspēka izvešanu no Latvijas. 6. septembrī PSRS Valsts dome pieņēma lēmumu par Latvijas neatkarības atzīšanu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Dziesmotā revolūcija ( lietuviešu: Dainuojanti revoliucija, igauņu: Laulev revolutsioon, krievu: Поющая революция) jeb Trešā Atmoda (Latvijā) bija laika posms Baltijas valstu ( Latvija, Lietuva, Igaunija) vēsturē starp 1986. un 1991. gadu, kas beidzās ar pilnīgu valstiskās neatkarības atjaunošanu visās trijās valstīs. 1989. gada 23. augustā notika Baltijas ceļš.

# data[].attributes.headline
1998. gada jūnijā nodibinās LNNK - Latvijas nacionālā neatkarības kustība

# data[].attributes.subject
1998. gada jūnijā nodibinās LNNK - Latvijas nacionālā neatkarības kustība

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pārdomas LKP CK plēnuma starplaikā

Avots:

Padomju Jaunatne

Nr.:

165

Datums:

29.08.1989

Tirāža:

230042 "" can not be assigned to a declared number type with value 230042.

Lappuse:

2

Virsraksts:

Vai šķelšanās?

Rubrika:

Tēmas:

Nozares:

Organizācijas:

Mediji:

Cilvēki:

Frīdrihs Nīče

Vietas:

Notikums:

Gads:

1957, 1989

Bieži vien pārdzīvojamā laikposma raksturojumos jādzird žēlošanās par tā pārmērīgo politizētību. Jo, kamēr nacionālās, ekonomiskās un sociālās problēmas neesot ieguvušas politisku "ietērpu", dzīve esot bijusi priecīgāka, cilvēki labāk strādājuši. Neiedziļinoties agrākā laikmeta "priekšrocību" analīzē, gribas šiem kritiķiem norādīt uz vienu paradoksu, ko viņi paši acīmredzot neapzinās: pašreizējā laikposmā notiek tieši atbrīvošanās no sabiedriskās dzīves pārmērīgas - totālas - politizācijas. (Vai tad sen jau pagājis tas laiks, kad sievas, savu vīru komplicētās intīmās dzīves satrauktas, skrēja uz partijas komiteju taisnību meklēt, kad katrs "ne tā" pateikts vārds tika aplūkots kā nopietns drauds sistēmai u. tml.) Pašreiz politikai tiek meklēta un ierādīta tai pienākošā vieta - dažādu cilvēku grupu sociālo interešu paušanas un saskaņošanas līdzekļa vieta - atšķirībā no agrākā statusa, saskaņā ar kuru tā kā pašpietiekama vērtība iespiedās visur.

Tāpēc, pirms runā par procesiem kādā konkrētā politiskās struktūras elementā, vienmēr jānoskaidro stāvoklis un pārmaiņas politisko un sabiedrisko attiecību sistēmā vispār. Pārlasot LKP CK plēnuma dalībnieku runu stenogrammas, nāk prātā kāda dīvaina Frīdriha Nīčes atziņa. "Sprieduma nepatiesums," viņš raksta savas filozofijas adeptu vārdā, "mums vēl nav pietiekams arguments pret šo spriedumu... Būtiskāk ir tas, cik lielā mērā šis spriedums veicina dzīvi, palīdz to atražot, uztur pie dzīvības sugu; un mēs esam gatavi apgalvot, ka paši nepatiesākie spriedumi mums ir paši nepieciešamākie" ("Viņpus labā un ļaunā").

Tiešām, PSRS politiskā sistēma pēc 1957. gada attīstījusies visai savdabīgi un paradoksāli. Šīs pasaulē vēl neredzētās sistēmas iezīmes sabiedrisko zinātņu pārstāvji arvien noteiktāk grupē jēdzienā "totalitārisms". Totalitārās sistēmas galvenā īpatnība - ekonomisko attiecību iznīcināšana un to aizstāšana ar politiskajām (varas) attiecībām: par cilvēku sabiedrisko aktivitāti noteicošiem kļūst nevis sociāli ekonomiskie, bet gan noteikta veida politiskie un uz tiem balstītie ideoloģiskie stimuli. Raksturīgi ir arī tas, ka visaptverošā dzīves politizācija noved pie tāda stāvokļa, kurā indivīds (vai arī to objektīva apvienība - šķira, kārta u. c.) pārstāj būt par politiskās darbības subjektu. Sabiedrības locekļu reālās ekonomiskās, sociālās un garīgās dzīves problēmas vairs neformē tos kā politiskās dzīves dalībniekus: ciktāl tie nodarbojas ar iepriekš minētajām problēmām, tiktāl tie nav patstāvīgi "politiķi"; ciktāl tie ir "politiķi", tiktāl tiem nav iespējas adekvāti risināt savas problēmas. (Neadekvāts risinājums ir iespējams - piemēram, iestāšanās kompartijā, lai saņemtu paaugstinājumu darbā u. tml. Bet par šāda risinājuma sociālajām un morālajām sekām - piemēram, sociālās aktivitātes simulēšanu, universālu divkosību, morālo degradāciju - jau bieži vēstīts masu informācijas līdzekļos.)

Totalitārā sabiedrībā nevis vara kalpo cilvēkiem kā problēmu risināšanas instruments, bet gan otrādi: politiskās varas standarts nosaka tās problēmas, kuras drīkst būt indivīdam kā šīs sabiedrības loceklim. Ar terminu "totalitārās varas standarts" būtu jāsaprot tāds varas normatīvais modelis, kurā, iekļaujot cilvēka politisko aktivitāti, tā nav bīstama valdošajai elitei. Varas standarta fenomens kā to faktoru kopums, kuri veido sabiedrības locekļa politisko seju, eksistē ikvienā sabiedrībā. Taču totalitārā sabiedrībā, ņemot vērā politikas, varas attiecību izšķirīgo lomu šīs sabiedrības dzīvē, varas standarts iegūst absolūta nozīmi.

Te tomēr nepieciešams detalizētāks paskaidrojums par noteikta veida politisko attiecību īpašo lomu totalitāras sabiedrības funkcionēšanā. Jeb, atceroties F. Nīčes atziņu par to, kas tad veido tās sabiedrības pamatu, kuras izdzīvošanā nepatiesi spriedumi ir visnoderīgākie. Aizstājot ekonomiskās attiecības ar administratīvi birokrātiskajām attiecībām kā specifiskām varas realizācijas formām, sabiedrība vairs nespēj sevi atražot bez ārpusekonomiskās piespiešanas metodēm (ekonomiski pašregulējošās attiecības apdraud valdošā slāņa eksistenci). Atceros, ka Vissavienības XIX PSKP konferencē kāds partijas funkcionārs uzbudināts manifestēja: viņš zinot tikai vienu partijas darbinieku privilēģiju - strādāt no agra rīta līdz vēlai naktij. Nestrīdoties par privilēģiju skaitu, es viņam labprāt piekritu. Tiešām, sabiedrībā, kurā tās locekļa aktivitāti nenosaka ekonomiskās ieinteresētības faktori, ir ārkārtīgi nepieciešams šāds "politiķis" vai nu NKVD formā kā Staļina laikos, vai arī, kā tas bija pēc tam, bargi tēvišķīgā partijas sekretāra personā. Bez viņiem - un viņu praktizētajām iebaidīšanas un pierunāšanas metodēm - mūsu anormālās sabiedrības dzīve tiešām apstātos. (Minētais ir arī atbilde tiem, kas satraucas par mūsu sabiedrības "pārmērīgo" politizēšanos.)

Loģiski, ka šā iemesla dēļ totalitārā sabiedrībā varas standarts ir absolūts un obligāts visiem sabiedrības locekļiem, sabiedriskajām organizācijām un pat valdošajai partijai; vēl vairāk - pati kompartija ar tās Konstitūcijas 6. pantā fiksētajiem atribūtiem ir kļuvusi par politiskās varas realizācijas standarta piedēkli. Un tas ir ļoti būtiski, runājot par iepriekš minēto fenomenu, varas realizācijas standarts ir atkarīgs nevis no sabiedrības reālo problēmu būtības, bet gan vice versa: tas pats nosaka tās problēmas, kuras indivīds drīkst risināt (N. B.: ne tikai risinājuma veidu, bet pat pašas problēmas!). Pat tad, ja tās reāli neeksistē. Ir ļoti grūti atrast tumšā istabā melnu kaķi, it īpaši tad, ja tā tur nemaz nav...

Runājot par varas standarta lomu indivīda kā izziņas un praktiskās darbības subjekta veidošanā, kā hrestomātisku piemēru var minēt Staļina tēzi par šķiru cīņas saasināšanos sociālisma celtniecības gaitā - tā ļāva izmantot neesošu problēmu, lai tiktu galā ar tik ekonomiski pašdarbīgu administratīvai regulēšanai nepakļāvīgu (un tāpēc bīstamu) kārtu, kāda ir zemniecība. Bet, tā kā mūs interesē LKP attīstība, tad tuvāk plēnumam! Simptomātisks piemērs - dažu referentu attieksme pret jēdzienu "sociālisms", kā arī pret privātīpašuma problēmu. Tas kategoriskums, ar kuru daži plēnuma dalībnieki centās iedabūt sociālisma jēdzienu KP rīcības programmā, lai gan nekur netika dots šā jēdziena konceptuāls, nu, kaut vai praktisks pamatojums ¹, liecina - vienīgais segums šim jēdzienam tika iegūts no sabiedrībā eksistējošā varas standarta puses. Katrā ziņā neviens no runātājiem, kuri apzināti lietoja sociālisma jēdzienu, neakcentēja to kā reālu problēmu, kura izriet no pašas īstenības attīstības tendencēm. Bet tikai tādā gadījumā varētu runāt par nepieciešamību programmatiski izteikt ticības apliecinājumu šim vārdam.

Dažu plēnuma dalībnieku fanātiski alerģiskā attieksme ² pret iespējamo oficiālo privātīpašuma eksistenci Latvijā liecina, ka darbojas totalitārās varas standarts, kas neļauj saskatīt un pat falsificē īstenību - izvirza neesošas problēmas: šai gadījumā - jautājumu par sociālisma nesavienojamību ar privātīpašumu.

Jautājums par privātīpašumu, par tā iespējamo simbiozi ar sociālismu kā sabiedrisku iekārtu kopumā tiek interpretēts diezgan primitīvi. Dominē vai nu sajūsmināta, vai klaji noliedzoša, bet absolūtajā vairākuma - morāla attieksme pret šo problēmu. Taču jāatceras, ka gan privātīpašums, gan no tā izrietošā ekspluatācija ir nevis ētikas, bet ekonomikas kategorijas, kuras pamatojas nevis cilvēku noliedzošajā vai atbalstošajā attieksmē pret tām, bet objektīvā ekonomiskā un vēsturiskā nepieciešamībā. (Jau pirmie kristieši iebilda pret privātīpašumu. Bet...) Privātīpašnieciskās attiecības attīstās no nepieciešamības paātrināti koncentrēt sabiedriskos kapitālus (piesavinot virsvērtību ar ekspluatācijas palīdzību) vienuviet, lai būtu iespējama ražošanas attīstība tās intensifikācijas ceļā. Privātīpašnieciskās attiecības var zaudēt savu progresīvo nozīmi tikai tad, ja materiālā ražošana ir sasniegusi augstu zinātniskā un tehnoloģiskā piesātinājuma pakāpi. Tikai tādos apstākļos privātīpašnieciskās ražošanas attiecības sāk ierobežot ražošanas procesam nepieciešamo katra ražotāja patstāvību un tāpēc tās klasiskajā formā zaudē savu vēsturisko attaisnojumu, kļūst traucējošas. Kategoriski noraidāmi ir priekšstati par privātīpašniekiem, kuri, atņemot virsvērtību strādniekiem, to izmanto, lai "grezni dzīvotu". Ja salīdzina to virsvērtības daļu, kas tiek patērēta ražošanas līdzekļu īpašnieka personiskajām vajadzībām, un to, kuru izmanto ražošanas modernizēšanai un paplašināšanai, tad otrā ir nesalīdzināmi lielāka.

Tāpēc, ja CK locekļi atzīst, ka gan privātīpašums, gan sociālisms atspoguļo ekonomisko nepieciešamību, tad ir skaidrs: kamēr pastāv vajadzība pēc paātrinātas sabiedrisko kapitālu uzkrāšanas un koncentrācijas ražošanas intensifikācijas nolūkā (tādu nepieciešamību mūsu lielākoties primitīvās ražošanas dēļ neapšauba neviens), ir ne tikai vēlams izmantot privātīpašumu, bet tā institucionāla atjaunošana ir gan loģiska, gan nepieciešama. Tas jāatzīst katram, ja vien viņš grib saukt sevi par marksistu. (Lai nu kas, bet šī vēlēšanās CK locekļu vidū bija spilgti izteikta.)

Šķelšanās partijā ir iespējama tad, ja rodas dažādi viedokļi par viena vai otra jautājuma risināšanas ceļiem un šie viedokli ir savstarpēji izslēdzoši. Tā, piemēram, viena daļa sociāldemokrātu uzskatīja, ka Krievijā kapitālistiskā iekārta nav nobriedusi sociālistiskam apvērsumam, otra turpretī akcentēja nepieciešamību izmantot jebkuru iekšpolitisko vai ārpolitisko krīzi šim pasākumam. Tātad, lai šķelšanās notiktu, partijas darbības pamatā jābūt reālai problēmai, idejai, uzskatam, kurus attīstot rodas dažādi, pat pretēji viedokļi. Bet tieši šajā ziņā gan PSKP, gan LKP nekādi nevar pieskaitīt pie tradicionālo partiju grupas, jo to pamatā ir nevis ideja (kā to daudzi uzskata un apliecina), nevis īstenības radīta problēma, bet totalitārās sistēmas noteikts varas standarts. Un tieši tāpēc, palikdama tāda, kāda ir, LKP nevar būt nedz komunistiska, nedz sociāldemokrātiska, nedz anarhistiska, nedz kristīga, nedz republikāniska, nedz... Lielā mērā tā patlaban ir abstrakts varas mehānisms. Turklāt nevis tāds, kurš gluži vienkārši vēl nav izmantots, lai risinātu progresīvas problēmas utt., bet gan tāds, kurš savu abstraktumu iegūst principiālā norobežotībā no īstenības attīstības vajadzībām. Un, ja jau partijas uzbūves un darbības pamatā neatrodas reālas problēmas vai to idejiski konceptuāls atspoguļojums, tad par šķelšanos partijā runāt nav nopietni. Lai vispār kāda šķelšanās pēc būtības (nevis pēc formas) varētu notikt, partijai jāatsakās no īstenības falsificēšanas un neesošu problēmu konstruēšanas ar totalitārās varas standarta palīdzību.

Polarizācijas process, ko pašlaik vērojam politiskajā struktūrā, kuru tradicionāli dēvē par LKP, ir, manuprāt, nevis šķelšanās, bet gan jauna tipa, daudzmaz uz īstenību balstītas partijas rašanas process. Ir taču acīm redzams, ka, piemēram, vairākums no partijas Rīgas pilsētas komiteju sekretāriem aizstāv ne jau nu kādu ideju vai problēmu risināšanas variantu (ja vien par tādu nesauc tiekšanos mainīt, neko nemainot). Viņu intereses sakņojas (viņi to vai apzinās vai neapzinās) to varas struktūru un attiecīgu jēdzienu aizstāvībā, kuru pamatojums un pierādījums pat no teorētiskā marksisma pozīcijām ir varbūt pat neiespējams (piemēram, strādnieku šķiras vadošā loma sociālistiskajā sabiedrībā) un kuru vienīgais saturiskais segums ir vēlēšanās nepieļaut esošajām sabiedriskajām attiecībām bīstamas masu politiskās aktivitātes formas.

Likumsakarīgi var rasties jautājums: kāpēc par jaunas KP izveidi vairāk tomēr rūpējas partijas darbinieki latvieši? Lai atbildētu uz to, šķiet, nekādi sarežģījumi nerodas: latviešu nācijai normālas, demokrātiskas sabiedrības radīšana ir arī izdzīvošanas jautājums. Tas nosaka latviešu aktīvāku ieinteresētību radikālā pārbūvē kopumā un partijas reorganizācijā konkrēti. Protams, plēnumā dzirdētais liecina, ka tiek izdarīti tikai pirmie biklie soļi reālpartijas veidošanā. Programmatiskās idejas vēl ir neveikli formulētas, trūkst teorētiskā seguma. Taču tas, cik noteikti reālpartijas piekritēji iestājas par patstāvīgu, pat neatkarīgu Latvijas kompartiju (neatkarīgu, faktiski, no totalitārajām struktūrām, kuras nepieļauj Latvijai specifisko problēmu adekvātu risinājumu), cik vienprātīgi norobežojās no Konstitūcijas 6. panta, liecina, ka panākumiem šajā virzienā ir jābūt. Attieksme pret šo pantu rāda, kādā mērā pār politiķiem vēl valda totalitārās varas standarts, kādā mērā viņi ir gatavi reālai pārbūvei - esošo anormālo sabiedrisko attiecību laušanai, jaunu veidošanai.

LKP reorganizācijā svarīga loma ir Latvijas Tautas frontei. Tā ne tikai nodrošina masu atbalstu progresīviem partijas darbiniekiem, bet (tas ir vēl svarīgāk) pierāda, ka ir iespējams no pierastās un radikāli atšķirīgs politiskās darbības modelis. Var pat teikt tā - bez LTF nebūtu arī centienu radīt LKP kā normālu partiju. Vispār partijas kā organizācijas un tautas politiskās kustības, neformālo organizāciju attiecību jautājumam teorētiskā aspektā pievērsts pārāk maz uzmanības. Un ne tikai LKP un Tautas frontes variantā.

Pirms liekam cerības uz kādas organizācijas topošo lomu demokratizācijas procesā, jāapzinās tās principiālās iespējas programmu un ideju realizācijā, kuras izriet no šā politiskā veidojuma būtības, šis jautājums īpašu aktualitāti iegūst sakarā ar daudzpartiju politiskās sistēmas veidošanos Latvijā un cerībām, kādas ar to saista liela iedzīvotāju daļa. Būdams pats vairākpartiju sistēmas atbalstītājs, tomēr gribu uzsvērt, ka partijas kā politiskās sistēmas elementa iespējas ir diezgan ierobežotas. Pasaulē eksistē daudzas un dažādas partijas. Bet nebūt ne vienmēr var atrast atbilstību pat starp partijas nosaukumu un tās reālo darbību. Tāpat arī nav dzirdēts, ka kāda partija būtu pašlikvidējusies tā iemesla dēļ, ka tās programma būtu izpildīta, ideāli sasniegti, - lai gan spēcīgu, masveidīgu un ietekmīgu partiju pasaulē netrūkst. Bet to, ko nespēj partija kā politisks institūts, varbūt spēj neformālās kustības? Varbūt vairākpartiju sistēmai ir citas, svarīgākas funkcijas nekā partijas programmu izpilde? Visas šīs problēmas prasa drīzu teorētisku risinājumu.

Bet, lai nu būtu kā būdams, šobrīd komunistu panākumi savas partijas pārradīšanā ir atkarīgi ne tik daudz no "gaišo" un "tumšo" spēku samēra pašā partijā, cik no politisko attiecību būtības pārveidošanas panākumiem sabiedrībā kopumā (LTF loma!). Tādā mērā, kādā varas attiecības zaudēs visaptverošo un absolūta standarta raksturu un kļūs par elastīgu instrumentu dažādu sabiedrības problēmu risināšanā, par instrumentu dažādu sociālo spēku rokās.
ANDRIS ĶESTERIS,
LVU pasniedzējs

_________________________

¹ Šaubos, vai stenogrammās fiksētie paskaidrojumi varēja pretendēt uz augstāku realitātes pakāpi, kāda sociālisma koncepcijai ir Sensimona, Ouena u. c. utopistu darbos.

² Interesanti, ka fanātisms - tā ir vājo ticība, kura necieš pārbaudi ar realitāti, un tādēļ ir totalitārās varas standartam adekvāts cilvēka dvēseles stāvoklis.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pārdomas LKP CK plēnuma starplaikā Avots: Padomju Jaunatne Nr.: 165 Datums: 29.08.1989 Tirāža: 230042 "" can not be assigned to a declared number type with value 230042. Lappuse: 2 Virsraksts: Vai šķelšanās? Rubrika: Tēmas: Nozares: Organizācijas: Mediji: Cilvēki: Frīdrihs Nīče Vietas: Notikums: Gads: 1957, 1989 Bieži vien pārdzīvojamā laikposma raksturojumos jādzird žēlošanās par tā pārmērīgo politizētību.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baltijas ceļu organizēja tikpat vērienīgas organizācijas kā pati akcija - masveidīgās Baltijas valstu Tautas frontes.

Latvijas Tautas fronte tobrīd bija pati lielākā sabiedriskā organizācija, kurai piederēja pat līdz 250 000 biedru visā Latvijā.

Latvijas Tautas frontes organizatoriskais spēks ļāva arī vērienīgo akciju sarīkot, nodrošinot cilvēku ķēdes nepārtrauktību.

Baltijas ceļš ir ne tikai Atmodas laika piemineklis, tas ir arī apliecinājums spējai būt vienotiem izšķirošos vēstures brīžos - tad, kad izšķiras gan katra paša, gan tautas un valsts nākotne. Šajā reizē, atšķirībā no traģiskākiem vēstures pagrieziena brīžiem, pietika ar klātbūšanu, kas guva atbalsi demokrātiskās pasaules medijos kā baltiešu prasība pēc brīvības - pirmajā lappusē akcija iekļuva "The Sun", "The Daily Telegraphy", un "The Times",

lai gan ne pirmajā lappusē, tomēr Baltijas ceļš tika plaši aprakstīts arī "The New York Times".

Kļūda rakstā?

Iezīmējiet tekstu un spiediet Ctrl+Enter, lai nosūtītu labojamo teksta fragmentu redaktoram!

Iezīmējiet tekstu un spiediet uz Ziņot par kļūdu pogas, lai nosūtītu labojamo teksta fragmentu redaktoram!

# data[].attributes.attachment_link.title
Vēsture 1 minūtē: Baltijas ceļš, 1989. gada 23. augustā

# data[].attributes.attachment_link.description
Baltijas ceļu organizēja tikpat vērienīgas organizācijas kā pati akcija - masveidīgās Baltijas valstu Tautas frontes. Latvijas Tautas fronte tobrīd bija pati lielākā sabiedriskā organizācija, kurai piederēja pat līdz 250 000 biedru visā Latvijā. Latvijas Tautas frontes organizatoriskais spēks ļāva arī vērienīgo akciju sarīkot, nodrošinot cilvēku ķēdes nepārtrauktību.

# data[].attributes.headline
1990. gada LPSR Augstākā padome atjauno Latvijas himnu.

# data[].attributes.subject
1990. gada LPSR Augstākā padome atjauno Latvijas himnu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas neatkarības atgū scaron;anu veicināja virkne apstākļu un notikumu PSRS un Latvijā astoņdesmito gadu otrajā pusē. To loģiskā ķēde aizsākās līdz ar M. Gorbačova veiktajām reformām pēc viņa kļū scaron;anas par PSKP ģenerālsekretāru 1985. gada aprīlī. Jau pa scaron;ā scaron;īs politikas īsteno scaron;anas sākumā, tā vērsās pret pa scaron;a M.

# data[].attributes.headline
1990. gada 4. maijā Augstākā padome pieņem deklarāciju par Latvijas republikas neatkarības atjaunošanu.

# data[].attributes.subject
1990. gada 4. maijā Augstākā padome pieņem deklarāciju par Latvijas republikas neatkarības atjaunošanu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Barikādes - nozīmīgs solis Latvijas simtgadē

# data[].attributes.headline
1991. gada Janvāra barikāžu laiks ir uzskatāms par Nacionālās atmodas kulimināciju.

# data[].attributes.subject
1991. gada Janvāra barikāžu laiks ir uzskatāms par Nacionālās atmodas kulimināciju.

# data[].attributes.headline
1991. gada 21. augstā tiek atjaunota Latvijas neatkarība.

# data[].attributes.subject
1991. gada 21. augstā tiek atjaunota Latvijas neatkarība.

# data[].attributes.body
Dzīvot šajā skarbajā laika periodā bija grūti. Dzīves apstākļi bija ļoti nabadzīgi un drūmi. Latvijas iedzīvotāji gribēja iegūt vairak cilvēku tiesības un lielāku demokrātiju. Aizritēja vairāki gadi līdz Latvieši nolēma sākt rīkoties un publicēja ziņas par to, ka vēlas iegūt pilnīgu neatkarību un atdalīties no Padomju Savienības. Visi notikumi, kas sekoja pēc šī lēmuma bija ļoti nozīmīgi mūsu valstij. Ja mums būtu iespēja doties un piedalīties šajos notikumos, mēs to noteikti darītu Latvijas dēļ, jo esam patrioti.