# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мала академія наук України

# data[].attributes.attachment_link.title
ЯК ЗАХИСТИТИ СВІЙ ПОСТЕР?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мала академія наук України

# data[].attributes.attachment_link.title
ЩО РОБИТЬ ПОСТЕР УСПІШНИМ?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мала академія наук України

# data[].attributes.attachment_link.title
ЯК ОФОРМИТИ ПОСТЕР?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мала академія наук України

# data[].attributes.attachment_link.title
НОВІ ПРАВИЛА | Що треба знати?

# data[].attributes.attachment_link.title
ПРЕЗЕНТАЦІЯ 

# data[].attributes.attachment_link.title
СТРУКТУРА КОНКУРСУ

# data[].attributes.headline
Мандригіна Тетяна

# data[].attributes.subject
Мандригіна Тетяна

# data[].attributes.headline
Бєлкін Дмитро 

# data[].attributes.subject
Бєлкін Дмитро 

# data[].attributes.headline
Лисиця Богдан 

# data[].attributes.subject
Лисиця Богдан 

# data[].attributes.headline
Племедяле Наталія

# data[].attributes.subject
Племедяле Наталія

# data[].attributes.headline
Сідельник Олеся 

# data[].attributes.subject
Сідельник Олеся 

# data[].attributes.headline
Сурвіло Юлія 

# data[].attributes.subject
Сурвіло Юлія 

# data[].attributes.headline
Черновол Олександра

# data[].attributes.subject
Черновол Олександра

# data[].attributes.headline
Колінько Дмитро 

# data[].attributes.subject
Колінько Дмитро 

# data[].attributes.headline
Вем Анастасія 

# data[].attributes.subject
Вем Анастасія 

# data[].attributes.headline
Душак Андрій 

# data[].attributes.subject
Душак Андрій 

# data[].attributes.headline
Кальницька Анна 

# data[].attributes.subject
Кальницька Анна 

# data[].attributes.headline
Танюк Анастасія 

# data[].attributes.subject
Танюк Анастасія 

# data[].attributes.headline
Шворобук Валерія 

# data[].attributes.subject
Шворобук Валерія 

# data[].attributes.headline
Тимченко Катерина 

# data[].attributes.subject
Тимченко Катерина 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.title
Євромайдан. Революція Гідності. Розслідування [Субтитри]

# data[].attributes.attachment_link.title
Як починався Євромайдан

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська Революція: за півкроку до крові [2005]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Боротьба українських громадян за свої права, яка одержала назву "Євромайдан", а згодом Революція Гідності, була наймасштабнішою подією в новітній історії України і логічним продовженням обстоювання прав людини та громадянина.

21 листопада 2013 року півтори тисячі людей вийшли на площу в знак протесту проти того, що проросійський президент Віктор Янукович відмовився підписувати документ, до якого держава йшла роками: угоду про асоційоване членство України в Європейському Союзі. Вночі 30 листопада на вулиці продовжували залишатися кілька сотень активістів, переважно студентів. Їх жорстоко розігнала поліція, в відповідь на що 1 грудня в центр Києва з'їхалися сотні тисяч людей. Міліцейське свавілля скликало людей, обурених корупцією, узурпацією влади, політикою русифікації та зближення з Росією.

Євроінтеграційні гасла дали безперервному мітингу назву Євромайдан. Перетворившись на проект повного оновлення державної системи, він отримав назву Революція гідності. Люди вимагали покарати винних у погромі мітингарів.

Після жорстокого побиття молоді спецпідрозділами силовиків на головній площі Києва - майдані Незалежності, протестний рух перетворився на тривалу кампанію громадянської непокори владному режиму, корупції та порушенням прав людини.

Кампанії солідарності та підтримки українських мітингарів пройшли у понад 20 країнах. Найбільші відбулися у різних містах Канади, США, Німеччини, Польщі, Великобританії, Італії та Франції. Місцеві активісти влаштовували акції протесту в Австрії, Австралії, Бельгії, Грузії, Естонії, Іспанії, Португалії, Литві, Норвегії, Швеції, Чехії та багатьох інших країнах світу.

На 61-ий день Майдану на місці протестів застрелено перших двох активістів. На той час уже було двоє загиблих за межами місць протистояння. Ще рівно місяць влада намагатиметься зачистити центр міста від протестувальників. Аж у ніч на 22 лютого 2014 року президент Янукович чартерним рейсом втік у Росію. Офіційно встановлено 108 жертв Революції гідності. Більшість героїв "Небесної сотні" померли від вогнепальних поранень 20 лютого 2014 року.

Тактично Євромайдан домігся втечі президента-диктатора, відставки уряду. Після виборів Україна обрала європейський вектор розвитку - стала асоційованим членом ЄС, громадяни отримали право безвізового в'їзду в Євросоюз, внаслідок Зони вільної торгівлі з ЄС товарообіг із країнами Європи стало зростає.

Стратегічно - країна повернулася спиною до свого минулого, "тюрми народів", як у нас називали по-народному Радянський Союз, і стала лицем до цивілізованих держав.

Прем'єр-міністр Бельгії Гі Вергофстадт назвав Євромайдан найбільшою проєвропейською демонстрацією в історії ЄС. Це найтриваліший мітинг останнього часу. Безперервно простояв 92 доби. Для порівняння, 1989 року маніфестації з повалення комуністичного режиму в Чехії та Словаччині тривали 42 дні. В Румунії, які закінчилися самосудом і стратою диктатора, 11 днів.

Цей Майдан став епіцентром кардинальних змін у країні. А зважаючи на її географічне розташування та зовнішні політичні процеси, можливо, й у регіоні. Він запустив процес не лише трансформації політичної сцени, а й соціальних і культурних перетворень. Наслідки цього вибуху гніву та сплеску гідності, що вивільнили колосальну суспільну енергію, даватимуться взнаки не одне десятиліття як у геополітичному вимірі, так і у внутрішніх соціально-політичних відносинах.

Вихід людей на вулиці в листопаді 2013 року після відмови уряду підписати угоду про асоціацію з Європейським Союзом більшість експертів визначають як цивілізаційний вибір. Продовження громадських протестів і самоорганізація суспільства у відповідь на тиск із боку держави та єднання громадян для захисту України від військової агресії на сході свідчать про надзвичайну важливість цього вибору.Три місяці тисячі людей жили на площі столиці. Вільний час і творча енергія не могли не спрямуватись у дієві товариства та цінні проекти. Майдан обріс громадськими ініціативами, десятки з яких діють і розвиваються досі. Майданівські волонтери створили загальнодержавні волонтерські організації та благодійні фонди. Вільний універститет Майдану вже пропонує курси безкоштовних відеолекцій у 30 темах. Об'єднання дипломатів "Майдан закордонних справ" стало впливовим дорадчим майданчиком у царині міжнародних відносин. Багато членів імпровізованих охоронних груп "Самооборони Майдану" зголосилися добровольцями, коли після Майдану Росія зазіхнула на українські території. Деякі сотні централізовано влились у Збройні сили України. "Канцелярська сотня" почала зі складання докупи понищених документів із резиденції екс-президента, а зараз заради гласності й нагляду оцифровує мільйони декларацій чиновників. Гурт кінорежисерів Babylon`13 - зняли понад півтори сотні спершу короткометражних, а згодом і повноформатних, документальних фільмів. Тепер фіксують життя постмайданної країни. В розгар революції витало розуміння історичної ваги подій. Відразу дві ініціативи зловили в майданівському повітрі розуміння, що треба збирати артефакти для нащадків. Називалися вони "Музей Свободи" та "Музей Майдану". Їхня спільна робота вилилась у створення Національного меморіального комплексу Героїв Небесної Сотні - Музею Революції Гідності.

Революція Гідності стала трансформаційним, героїчним і драматичним феноменом для України. Український народ довів свою відданість свободі, свою гідність, заплативши однак за такі цінності найвищу ціну - життям 107 учасників акції протесту, Героїв України, названих Небесною Сотнею.

Україна зберегла свою незалежність від імперської Росії, позбувшись Віктора Януковича і його близького оточення, які перманентно здавали національні інтереси країни й готові були здати остаточно, та ствердила свій європейський вектор розвитку. Кремль не полишив намагань повернути Україну в лоно своєї імперії, захопивши невдовзі після подій на Майдані Крим і окупувавши частину території Донбасу. Утім на оборону цінностей, які відстоював Майдан, постали воїни, що тримають нині небо на Сході України.

Революція Гідності відкрила вікно можливостей для якнайважливіших змін в Україні - процесу декомунізації, розвитку громадянського суспільства, що потужно заявило про себе на Майдані у вигляді численних громадських ініціатив і волонтерського руху на розбудову війська і захист держави, подальших процесів трансформації посттоталітарного суспільства в демократичне.

Саме цьому феноменові, що тривав понад три місяці, та ідеалам свободи та гідності, за які він постав, присвячено цей сайт і наш заклад.

# data[].attributes.attachment_link.title
Революція Гідності

# data[].attributes.attachment_link.description
Боротьба українських громадян за свої права, яка одержала назву "Євромайдан", а згодом Революція Гідності, була наймасштабнішою подією в новітній історії України і логічним продовженням обстоювання прав людини та громадянина. 21 листопада 2013 року півтори тисячі людей вийшли на площу в знак протесту проти того, що проросійський президент Віктор Янукович відмовився підписувати документ, до якого держава йшла роками: угоду про асоційоване членство України в Європейському Союзі.

# data[].attributes.headline
15/05 Заняття №68 Євромайдан і його переростання в Революцію гідності.

# data[].attributes.subject
15/05 Заняття №68 Євромайдан і його переростання в Революцію гідності.

# data[].attributes.headline
12/05 Заняття №67 Помаранчева революція

# data[].attributes.subject
12/05 Заняття №67 Помаранчева революція

# data[].attributes.headline
Дати:1999 - затвердження парламентом Прем'єр-міністром України В. Ющенка                               2000 р. - В уряд. Ющенка уперше в історії України ліквідував заборгованість із пенсій і майже ліквідував заборгованість із зарплати у бюджетній сфері               2000 р. - закриття Чорнобильської АЕС        2001 - ухвалення Земельного кодексу        2001 - Всеукраїнський перепис населення                    

# data[].attributes.subject
Дати:1999 - затвердження парламентом Прем'єр-міністром України В. Ющенка                               2000 р. - В уряд. Ющенка уперше в історії України ліквідував заборгованість із пенсій і майже ліквідував заборгованість із зарплати у бюджетній сфері               2000 р. - закриття Чорнобильської АЕС        2001 - ухвалення Земельного кодексу        2001 - Всеукраїнський перепис населення                    

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Запровадження національної валюти - важливий крок у становленні молодої держави. Передумови для появи нових українських грошей було закладено ще 16.05.1990 року Декларації про державний суверенітет (розділ шостий "Економічна самостійність").

У квітні 1991 року започатковано розробку дизайну для нової гривні. Цим займалися київські художники, провідним фахівцем виступив Василь Лопата.

Проведення грошової реформи прискорилося у зв'язку з крахом СРСР та проголошення незалежності України. У вересні 1991 року парламент ухвалив рішення про створення національної валюти гривні за таким номінальним рядом: 1, 3 (замінено на 2 гривні), 5, 10, 25 (замінено на 20), 50, 100, 200 (резервний номінал). Пізніше прийнято низку законодавчих актів, яка вносила деталі щодо появи майбутньої грошової одиниці: графічні ознаки банкнот, номінал, назву та вигляд монет тощо. Планувалося, що в обігу гривня з'явиться уже до середини 1992 року.

Друк перших партій гривні замовили в провідних фірмам: канадській "Canadian Bank Note Company Limited" (для номіналу в 1, 2, 5, 10 та 20) та британській "Thomas De La Rue Company Limited" (50, 100 та 200).

Банкноти було надруковано вчасно, проте через розвал фінансової системи та гіперінфляцію довелося відтермінувати запровадження національної валюти. Її функцію продовжив виконувати купоно-карбованець. Це була самостійна грошова одиниця багаторазового використання на відміну від разового відрізного купону, який з жовтня 1990 до грудня 1991 року відігравав роль карток на товари народного споживання.

1995 року інфляція становила 182% проти 401% у попередньому році та 10156% у 1993 р. Настав слушний момент, щоб організувати грошову реформу 1996 року. 25.08.1996 року засоби масової інформації обнародували відповідний Указ Президента Л. Кучми.

Заміна, яка відбулася 2-16 вересня, виконувалася з розрахунку 100 000 карбованців на 1 гривню. У перший день на нову валюту було переведено ціни, тарифи, банківські вклади, соціальні виплати тощо. Регулярні виплати (пенсії, зарплатня, стипендії) видавалися виключно в гривні. Обмін банкнот забезпечували в спеціальних обмінниках (більше 10 тис. по країні), підприємства зв'язку (більше 14 тис.) та на підприємствах і установах, де чисельність робітників і студентів перевищувала 100 громадян.

17.09.1996 року гривня лишилася єдиною легальною грошовою одиницею. Місцеві комісії з проведення грошової реформи могли відтермінувати обмін до 15 жовтня. У 1997 році обмін був можливий лише в регіональних представництвах Нацбанку. За результатами обмінної кампанії було вилучено більше 331 трильйона карбованців.

Грошова реформа 1996 року відбулася без потрясінь, злагоджено. Успіх приписують Нацбанку, очолюваного В. Ющенком, і Президенту Л. Кучмі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Запровадження національної валюти в Україні * Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.description
Запровадження національної валюти - важливий крок у становленні молодої держави. Передумови для появи нових українських грошей було закладено ще 16.05.1990 року Декларації про державний суверенітет (розділ шостий "Економічна самостійність"). У квітні 1991 року започатковано розробку дизайну для нової гривні. Цим займалися київські художники, провідним фахівцем виступив Василь Лопата.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розвиток ринкових відносин в Україні постійно зазнав різних перепон. Спізніле скасування кріпосного права (1861) та обмежена економічна лібералізація в умовах Царської Росії гальмували включення населення у ринкові відносини. Капіталізм періоду НЕПу (1921-1929) обмежувався радянською владою. А в жовтні 1931 року повністю заборонено приватну торгівлю (окрім колгоспних ринків), об'єкти торгівлі було націоналізовано. До кінця 1980-х років ринкові відносини перебували поза законом.

У СРСР економічна політика стрімко змінюватися стала в період Перебудови (1985-1991). Генсек М. Горбачов і партійне керівництво, не маючи цілісної стратегії та діючи по ситуації, заклали законодавчу основу для відновлення ринку. 1986 року дозволено індивідуальну трудову діяльність. 1988 року створено умови для появи кооперативів, які могли займатися будь-якою незабороненою справою та торгувати. Могли створюватися нові колективно-приватні об'єднання та міг легалізуватися вже діючий підпільний бізнес.

З отриманням Україною самостійності, включення населення у ринкові відносини прискорюється. 25.10.1991 року парламент приймає постанову про "Основні напрями економічної політики України в умовах незалежності". Серед іншого, у документі було передбачено про становлення інфраструктури ринку, державну регуляцію в ринкових умовах, про роздержавлення й приватизацію державного майна тощо. Влада збиралася залучити населення до ринку, зробивши їх співвласниками державних установ і підприємств. Недержавний сектор мав забезпечити ринкову конкуренцію. Проте економічний занепад 1990-х років, відсутність злагодженої господарчої політики та законодавчої бази, провалили сертифікатну приватизацію. Масовий громадянин не став господарником, натомість активно в капіталістичні відносини включилися різні нувориші, найбільші з яких відомі під назвою " олігархи ".

У 2000-х роках ситуація змінилася. За економічного зростання активізувалося створення нових дрібних і малих підприємств, що свідчило про черговий стрибок у розвитку ринкових відносин в Україні. Проте вважалося, що держава не досягла статусу країни з ринковою економіки. Не в останню чергу через поширення у господарчій діяльності неринкових механізмів, зокрема зрощення бізнесу з владою (кумівство, корупційні схеми, різні маніпуляції із законом, рейдерство тощо).

Дещо інша ситуація в сільському господарстві. Аграрна реформа 1996 року, яка наділила колишніх колгоспників землею, не призвела до максимальних ринкових зрушень у селі через мораторій на продаж землі. Більшість селян-власників земельних паїв, не змогла господарювати на землі, маючи фізичні (здоров'я та вік), технічно-матеріалі чи організаційні перепони. А позбутися землі шляхом продажу неможливо. Капіталізм у селі просовує новосформований клас дрібних і середніх фермерів та великоземельних латифундій (холдинги, колишні колгоспи тощо). Ринок землі досі не сформовано.

Формування ринкових відносин в Україні залежить ще від ментальної готовності громадян (вихованих переважно в СРСР) прийняти їх. Якщо на зламі 80-90-х років населення радо вітало нову економічну модель. То в решту 90-х років українці через соціально-економічну кризу критично ставилися до капіталізму. Нерідко приватні підприємці вважалися ворогом №1. На початку цього століття у суспільстві знову намітилася тенденція до позитивного сприйняття капіталістичних відносин.

# data[].attributes.attachment_link.title
Включення населення у ринкові відносини (1990-ті рр.) * Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.description
Розвиток ринкових відносин в Україні постійно зазнав різних перепон. Спізніле скасування кріпосного права (1861) та обмежена економічна лібералізація в умовах Царської Росії гальмували включення населення у ринкові відносини. Капіталізм періоду НЕПу (1921-1929) обмежувався радянською владою. А в жовтні 1931 року повністю заборонено приватну торгівлю (окрім колгоспних ринків), об'єкти торгівлі було націоналізовано.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Приватна ініціатива в економічній діяльності була дозволена радянською владою ще в роки Перебудови (закони про індивідуальну трудову діяльність (1986 р.) та про кооперацію (1988 р.)), але в СРСР зберігалася командно-адміністративна система господарювання. Незалежна Україна (1991 р.) остаточно обрала капіталістичну модель розвитку і невдовзі розпочалося реформування відносин власності.

Навесні 1992 року український парламент затвердив подану Президентом Л. Кравчуком концепцію "Основи національної економічної політики України". Далі протягом року було ухвалено низку законодавчих актів, які серед низки заходів започаткували процес роздержавлення та приватизації.

У Радянському Союзі всі підприємства та установи перебували в державній власності. Тепер Україна проголосила про рівність усіх форм власності:

приватної;

комунальної/колективної;

державної.

Планувалося зробити усіх громадян держави реальними власниками. Для цього мала відбутися безоплатна приватизація обраних урядом об'єктів. Озвучувалися чіткі терміни та обсяги роздержавлення в конкретних галузях. Так, до 1994 року передбачалося повністю передати у приватну власність підприємства громадського харчування, торгівлі, та побутового обслуговування. А ще мали знайти своїх власників об'єкти:

легкої та харчової промисловості - 95% від усієї кількості;

автотранспорту та радгоспи - 90% (про ринкові реформи в аграрному секторі див. статтю);

промисловості будматеріалів (85%);

будівельної, целюлозно-паперової, деревообробної та лісової (80%);

житлово-комунального господарства (20%);

решти галузей (30% у середньому).

Така "народна" приватизація підприємств відбувалася з використанням т. зв. "ваучерів". Будь-який громадянин міг отримати приватизаційний акт - "майновий сертифікат" або "ваучер". Це означало безкоштовне отримання частини державного майна. Сертифікати отримували у відділеннях Ощадбанку за списками, які складала місцева влада.

Ваучери мали номінальну вартість, за якою громадяни могли придбати частку підприємства, ставши його акціонерами. Проте ці сертифікати не перебували у вільному обігу (числилися як депозити в Ощадбанку) та швидко знецінювалися через шалену інфляцію, тому їх реальна вартість не збігалася з номіналом. Загалом "ваучерною приватизацією" було охоплено майже 30% державних об'єктів.

Заплановані строки з приватизації в Україні порушувалися, а нові господарі часто були неефективними через низку суб'єктивних і об'єктивних чинників.

1996 року недержавні виробники дали 45% від усього промислового виробництва. При цьому роздержавлення набуло двох форм: а) перехід у приватну (особисту/групову) власність; б) передачу майна у власність територіальних громад (комунальні об'єкти).

У 1995-1998 роках відбувся черговий стрибок у темпах приватизації підприємств. Так, за перші два роки держава позбулася 8 тис. крупних і середніх об'єктів, а мала приватизація фактично завершилася. До кінця 1998 року ваучери отримало майже 88% українців (45 млн. 722 тис.), приватизовано біля 50 тис. підприємств.

На жаль у 1990-ті роки реформування відносин власності не врятувало Україну та її населення від сильних економічних негараздів. Нові власники після часто втрачали свою частку приватизації підприємств: або заводи банкрутували, або ж через злидні українці продавали за безцінь свої майнові сертифікати (акції).

Болюча приватизація в Україні стала невід'ємним елементом становлення молодої ринкової економіки, сприяла первинному накопиченню капіталу та появі олігархічної системи.

# data[].attributes.attachment_link.title
Реформування відносин власності та приватизація в Україні * Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.description
Приватна ініціатива в економічній діяльності була дозволена радянською владою ще в роки Перебудови (закони про індивідуальну трудову діяльність (1986 р.) та про кооперацію (1988 р.)), але в СРСР зберігалася командно-адміністративна система господарювання. Незалежна Україна (1991 р.) остаточно обрала капіталістичну модель розвитку і невдовзі розпочалося реформування відносин власності.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Законодавство України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Документ 276а/2000, поточна редакція - Прийняття від 23.02.2000

 П О С Л А Н Н Я
 ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ
 до Верховної Ради України
 2000 рік
 Україна: поступ у XXI століття
 Стратегія економічної та соціальної
 політики на 2000 - 2004 рр.

 Відходить в історію XX століття. Його останнє десятиріччя
принесло українському народові воістину доленосні здобутки. Саме
впродовж цього десятиріччя Україна виборола свою незалежність і
утвердила себе високоавторитетною державою у світовому
співтоваристві. Багато було таких, хто мало вірив у наше майбутнє,
хто пророкував нам неодмінну поразку. Однак сьогодні вже ясно
всім: головне і визначальне випробування ми витримали. Незважаючи
на всі складнощі, які існують і сьогодні, ми вистояли. Державна
незалежність України, яка впродовж століть виборювалася
українським народом на чолі з його авангардом - українським
національним рухом, є сьогодні реальністю.
 У штормових умовах перехідного періоду Україна не лише вижила
як самостійна держава, а й зробила впевнені кроки шляхом
системного оновлення всіх сфер суспільного життя, його
демократизації, прилучення до надбань сучасного цивілізаційного
розвитку, європейських цінностей.
 Започатковано нову модель політичного устрою України,
покінчено з однопартійною системою та ідеологічним монополізмом.
Важливо, що цей процес здійснювався легітимним шляхом, без силових
сутичок та небезпечних конфліктів, без крові та людських жертв.
 Закладено фундамент сучасного державного устрою на принципах
розподілу влади, відбулося становлення парламентаризму і
виконавчої вертикалі, незалежної судової системи та системи
місцевого самоврядування.
 Утверджуються основи громадянського суспільства. З перших
днів свого існування як незалежна держава Україна невпинно
рухається саме в цьому напрямі. Підтвердженням тому є прийняття у
червні 1996 р. нової, демократичної за змістом, Конституції
України, утворення Конституційного Суду, Вищої ради юстиції,
прийняття Конституції Автономної Республіки Крим.
 Українська культура стала основою національного духовного
поступу. Забезпечено вільний розвиток усіх національно-культурних
і релігійних об'єднань. Українська мова утверджується як державна
з одночасним створенням умов для вільного розвитку російської та
інших мов.
 Україна утвердила себе повноправним суб'єктом європейського
та світового співтовариства, здобула міжнародні гарантії безпеки,
уклала договори про дружбу і співробітництво з усіма сусідніми
країнами, стала важливим фактором стабільності на європейському
континенті.
 Ми показали світові приклад ядерного роззброєння, добровільно
відмовившись від третього у світі за потужністю ядерного арсеналу.
Свою стабільність, передбачуваність і прагнення розвивати
добросусідські відносини Україна засвідчила, уклавши Угоду про
партнерство і співробітництво з Європейським Союзом ( 998_012 ),
Договір про дружбу, співробітництво і партнерство з Російською
Федерацією ( 643_006 ), Хартію про особливе партнерство з НАТО
( 994_002 ) та ряд інших, не менш значущих міжнародних договорів
та угод. Авторитет України підтверджується і її зростаючою роллю в
діяльності міжнародних та регіональних організацій. Свідченням
цього є обрання нещодавно України до складу Ради Безпеки ООН.
 Попри всі складнощі глибокі перетворення відбуваються і в
економіці. Забезпечено остаточний злам збанкрутілої, відірваної
від світового соціального та науково-технічного прогресу
адміністративно-командної системи господарювання. Чітко визначено
курс на формування сучасної ринкової економіки.
Особливої виразності ці процеси набули з жовтня 1994 р., після
проголошення в Україні курсу радикальних економічних реформ.
 Важливим чинником успішного просування шляхом глибинних
системних перетворень є розширення соціальної бази реформ.
Особливо обнадійливе те, що соціальна база реформ поєднує в собі
найбільш активні верстви населення, зокрема молодь. Це переконливо
довели президентські вибори 1999 року. Вони продемонстрували
наявність у суспільстві достатньо вагомих соціально-політичних
передумов суттєвого поглиблення курсу ринкових реформ, відчутного
їх прискорення.
 У суспільній свідомості формуються стійкі переконання, що
лише за допомогою продуманих, послідовних та рішучіх системних
перетворень можна забезпечити прогресивний розвиток держави,
успішне вирішення проблем соціального і економічного розвитку,
підвищити добробут та забезпечити гідне життя кожній людині.
 Все це дає підстави для утвердження такого необхідного
сьогодні в суспільстві соціального оптимізму, впевненості людей у
завтрашньому дні, їх віри в те, що обраний у 1991 р. Україною
шлях, яким вона входить в XXI століття, є єдино правильним.
Завдання Президента України, Верховної Ради та Уряду, органів
виконавчої влади на місцях, місцевого самоврядування - реалізувати
ці надії та сподівання народу. Для цього треба закріпити і
розвинути розпочаті системні перетворення, сміливо і впевнено
рухатися вперед, максимально використовуючи при цьому власний
досвід, набутий в ході реформ.
 Розроблена на основі передвиборчої програми Президента
України стратегія перетворень на наступні п'ять років (2000 - 2004
рр.) визначається цим Посланням. Передбачається, що її положення
(фактично вони дістали підтримку майже 16 млн. виборців, які
віддали голоси на підтримку Президента України) ляжуть в основу
Програми діяльності Кабінету Міністрів України на 2000-2004 рр.
Водночас вони можуть розглядатися і як базові принципи формування
у Верховній Раді (на основі широкої прогресивної коаліції)
політично відповідальної парламентської більшості та уряду
народної довіри.
 Новизна запропонованої стратегії полягає у такому. На відміну
від положень Послання Президента України "Шляхом радикальних
економічних реформ" (1994 р.), які визначали загальну логіку
вирішення завдань стартового етапу економічних реформ, а також
механізми подолання глибокої кризи української економіки,
запропонована стратегія соціального та економічного розвитку на
2000-2004 рр. обгрунтовує складніші та відповідальніші завдання.
Її стрижнева позиція - визначення шляхів виведення української
економіки на траєкторію сталого розвитку, тісного поєднання
політики структурних змін та економічного зростання з активною і
сильною соціальною політикою держави.
 I. ОСНОВНІ ПІДСУМКИ ЕКОНОМІЧНИХ
 ТА СОЦІАЛЬНИХ ПЕРЕТВОРЕНЬ
 1994 - 1999 рр.
 Період 1994-1999 рр., незважаючи на суперечливість оцінок
його результатів, залишить помітний слід у реалізації стратегії
економічних та соціальних реформ, наближенні України до сучасних
надбань світового розвитку. Звичайно, на цьому шляху було допущено
багато помилок та недоліків. Однак безпрецедентність здійснюваних
перетворень, пов'язаних не лише з докорінною зміною
соціально-економічних відносин, а й з формуванням принципово нової
економічної системи, дає підставу говорити про здійснене з
необхідним розумінням та повагою.
 1. У 1999 р. вперше за останнє десятиріччя чітко виявили себе
ознаки економічної стабілізації. В основному подолано падіння ВВП.
Обсяг промислового виробництва зріс на 4,3%. Принципове значення у
цьому мають випереджаючі темпи зростання (+7,2%) виробництва
товарів народного споживання, в т. ч. непродовольчих товарів
(+10,2%). Зростання випуску промислової продукції зафіксовано у 21
регіоні. Капіталовкладення в основні фонди збільшилися на 2,9%. На
7,5% зросли обсяги житлового будівництва. Намітилася позитивна
тенденція скорочення дефіциту Державного бюджету України (з 6,6%
від ВВП - у 1997 р. до 1,5 % - у 1999 р.). В передбачуваних межах
утримувався рівень інфляції (19,2%).
 Стабілізаційні процеси мають об'єктивні передумови. Такими
передумовами є системні перетворення, що відбуваються в
українській економіці, досягнення відносно низького рівня інфляції
та подолання штучно утримуваної впродовж 1996-1997 рр. надмірної
ревальвації валютного курсу гривні, демонтаж фінансової піраміди,
поліпшення умов зовнішньоекономічної діяльності.
 Позитивний вплив на стабілізацію справляють реструктуризація
підприємств, їх адаптація до умов ринкової кон'юнктури. Практично
у всіх галузях промисловості сформувалися "точки зростання". Це
підприємства, що виробляють потрібну ринкові конкурентоспроможну
продукцію. Приклад тому - харчова та деревообробна промисловість,
де обсяги виробництва за минулий рік зросли відповідно на 7,8% і
23,6%. Такі ж "точки зростання" сформувалися і в окремих галузях
машинобудування, в т.ч. й тих, що пов'язані з виробництвом
високотехнологічної продукції. На 14,2% зросли обсяги виробництва
у верстатобудуванні та інструментальній промисловості, яка
забезпечує оновлення виробничих фондів та технологічної бази
промисловості.
 2. З 1994 по 1999 р. в економіці сталися також глибокі якісні
зміни. Сформовано основні атрибути національної економіки:
грошову, фінансову, платіжну, податкову, митну, банківську та інші
системи, що у своїй сукупності визначають економічну
інфраструктуру нашої держави. Вагомим здобутком стало проведення у
1996 р. грошової реформи, забезпечення відносної валютної
стабілізації. У людей сформувалася повага до національної грошової
одиниці. Це надзвичайно вагомий чинник не лише утвердження нових
економічних відносин, а й зміцнення державності України.
 Знайшло своє вирішення й інше, визначальне за своєю суттю
завдання трансформаційного періоду: сформовано базові засади
багатоукладної економіки.
 Відбувся перелом у реформуванні відносин власності. Йде
активний і незворотний процес утвердження механізмів приватної
власності, розширення корпоративного та приватного секторів
економіки. За станом на 1 січня 2000 р. форму власності змінили
66,7 тис. об'єктів, зокрема з 1994 по 1999 рр. - 63,1 тис. Нині
понад 70 % загального обсягу промислової продукції виробляється на
недержавних підприємствах.
 Реалізуються завдання земельної реформи. Утверджується
реальний власник землі. Майже 6,1 млн. громадян отримали земельні
паї, обсяг яких становить більше половини земельних угідь України.
В основному завершено приватизацію присадибних ділянок, їх
власниками стали близько 11 млн. громадян. Отже, можна
стверджувати: зроблено перший вагомий крок у реалізації кінцевої
мети земельної реформи - безоплатної передачі землі у власність
тим, хто на ній працює, формування платних орендних відносин і
ринку землі.
 Здійснено відчутні заходи щодо лібералізації господарських
зв'язків. У 1994 р. 70% цін регулювалися державою. Дотації на
комунальні послуги складали 95% від їх вартості, на хліб - 60%. У
країні існував режим адміністративно-зафіксованого валютного
курса. Дефіцит бюджету автоматично покривався емісією
Національного банку. Ці рудименти адміністративної економіки
відходять у минуле. В Україні утверджено ринковий механізм
ціноутворення, здійснено непростий перехід до світових цін,
запроваджено ліберальний режим зовнішньої торгівлі. Вирішення цих
завдань забезпечило подолання хронічної дефіцитності національної
економіки, товарну насиченість ринку. Адміністративній економіці
таке було не під силу. Понад 70 років ми жили в умовах гострого
товарного дефіциту.
 В економіці утверджено основи ринкової інфраструктури. На
кінець 1999 р. в Україні зареєстровано 203 комерційні банки, 1330
інвестиційних компаній та фондів, 2250 аудиторських фірм, 262
страхових компаній, 340 бірж, 390 кредитних спілок. Відбулося
становлення фондового, товарного, грошового та валютного ринків.
Завершено формування дворівневої банківської системи. Поступово
опановуються складні механізми ринку державних цінних паперів.
 Однією з найбільших прогресуючих в українській економіці
виявилася сфера зовнішньоекономічної діяльності: з 1993 по 1999 р.
частка експорту товарів та послуг в структурі ВВП зросла з 26 до
53%. Експорт зростав значною мірою за рахунок вивезення товарів та
послуг у країни далекого зарубіжжя. Їх частка у 1999 р. становила
64%. З 1996 р. Україна забезпечує в зовнішньоторговельному обороті
позитивне сальдо. Із 484 млн. дол. у 1994 р. до 3248 млн. дол. у
1999 р. зросли прямі іноземні інвестиції.
 Наведені показники є свідченням того, що в Україні на
практиці реалізується модель відкритої конкурентної економіки,
утвердження якої було одним із ключових завдань економічних
перетворень, визначених у жовтні 1994 р.
 За всіх складнощів трансформаційних процесів позитивні
зрушення здійснюються і в сфері соціальних відносин, зокрема у
соціальній структурі суспільства. Відбувається інтенсивний процес
формування прошарку підприємців, який відіграє дедалі відчутнішу
роль у всіх сферах суспільного життя: економіці, політиці,
гуманітарному розвитку держави. Утверджується широкий прошарок
власників акцій, нерухомості, земельних ділянок тощо. Нині майже
15 млн. осіб є акціонерами та власниками земельних паїв. З виходом
економіки з кризи їх позиції в розподілі прибутків, забезпеченні
реального впливу на управлінські процеси будуть зміцнюватися.
 Все більшою мірою утверджуються економічна свобода,
можливості вільного вибору сфери господарської діяльності,
самоствердження та реалізації особистості. На цій основі
змінюється суспільна психологія. Люди усвідомили необхідність
"рахувати гроші" і починають розуміти, що їх економічний стан
залежить у першу чергу від них самих. Повернення до радянських
часів для багатьох співвітчизників здається неможливим,
катастрофічним. Особливо це стосується найбільш дієздатної частини
населення, молоді, людей, що отримали у своє розпорядження
власність. Саме цей соціальний прошарок і стає нині основним
гарантом дальшого поглиблення реформ, курсу ринкових перетворень,
яким Україна іде у нове тисячоліття.
 3. Водночас позитивний вплив реформ на стан національної
економіки досі недостатній. В економіці ще не накопичено
необхідного потенціалу економічного зростання. Не забезпечено
зміцнення фінансової системи держави - перш за все фінансів
підприємств і організацій, підвищення загальної
конкурентоспроможності, структурного оновлення економіки. У
критичному стані перебуває аграрний сектор. Понад 87% КСП є
збитковими. Низька рентабельність промисловості та інших галузей
економіки. На 42% знизилася продуктивність праці, в т.ч. у
промисловості - на 21%, сільськогосподарських підприємств - більш
як у 2 рази. Критичною є ситуація з формуванням обігових коштів
підприємств і організацій. Посилюється незбалансованість
відтворювальних пропорцій, зростають цінові та структурні
диспропорції. Відсутні ознаки подолання платіжної кризи.
Можливості економічного зростання стримуються недосконалістю
бюджетних відносин та потребами використання значної частини
фінансових ресурсів на обслуговування зовнішнього боргу.
 Небезпечними стають структурні деформації, які були
притаманні українській економіці ще за часів
адміністративно-командної системи. За роки реформ ця ситуація не
лише не поліпшилася, а й значною мірою ускладнилася. У 1999 р.
тривала тенденція до скорочення питомої ваги галузей, що
виробляють продукцію інвестиційного призначення (машинобудування
та будівельні матеріали). Минулого року частка машинобудування у
структурі промислового виробництва склала 13,8% проти 30,7% у 1990
р. За цей же час майже у 8 разів скоротилася питома вага легкої
промисловості. Водночас продовжує зростати частка найбільш
енергоємних та екологічно шкідливих галузей (паливно-енергетичної,
металургійної, хімічної). У 1999 р. вона досягла 59% проти 26,5% у
1990 р.
 Тривалий спад виробництва унеможливлював досягнення відчутних
зрушень у соціальній політиці. З 1994 по 1999 р. знижувався
життєвий рівень людей. Значне розшарування населення за рівнем
доходів, штучне заниження вартості робочої сили (як і низький
рівень соціальних витрат) переросли в один із головних чинників,
які стримують розширення внутрішнього ринку, технологічне
оновлення виробництва.
 Невирішеність соціальних питань та зубожіння значної частини
населення, великі суми заборгованості з заробітної плати,
соціальних виплат та пенсій, вимушені простої значної частки
виробництва й відповідно приховане та зареєстроване безробіття,
загострення демографічної ситуації, стагнація медицини, сфери
послуг, освіти, науки та культури, високий рівень корупції та
злочинності - все це реальності нашого сьогодення, які однозначно
доводять: соціально-економічна ситуація в країні лишається
складною. Немає гарантій, що фаза відносної макроекономічної
стабілізації обов'язково переросте в економічне зростання.
Нестійкість стабілізаційних процесів, загострення у фінансовій
сфері можуть призвести до нового витка економічної кризи.
 Значні економічні та соціальні втрати реформ пояснюються
трьома групами чинників.
 Перша група - надзвичайно складні стартові умови. Лише у 1994
р. падіння ВВП склало 23%, промислового виробництва - 27,
сільського господарства - 17%. Давалися взнаки наслідки рекордної
за світовими стандартами інфляції (1993 р. - 10256%). Дефіцит
державного бюджету до ВВП за III квартал 1994 р. становив 20,5%.
 На той час значна частина постсоціалістичних країн подолала
кризові процеси. У 1994 р. приріст ВВП у Польщі, Угорщині,
Словенії, Чехії, Словаччині, Румунії склав від 2,6 до 5,2%. Удвічі
меншими, ніж в Україні, були темпи падіння виробництва в Росії. Як
підсумок, з повною мірою достовірності можна твердити: у 1994 р.
економічна ситуація в Україні була чи не найскладнішою з усіх
постсоціалістичних країн - за винятком тих, де точилися
міжнаціональні конфлікти.
 Друга група чинників концентрується у сфері політичних
відносин. Недоліки у здійсненні реформ, їх недостатня ефективність
пояснюються значним загостренням протистоянь між виконавчою та
законодавчою гілками влади, деструктивними діями опозиційних сил,
спрямованих на те, щоб будь-якою ціною дискредитувати курс
ринкових перетворень, підірвати віру народу в його історичну
перспективу. Виявом цього стали постійні намагання опозиції
зірвати процес створення розгорнутої законодавчої бази ринкових
перетворень. Внаслідок цього і досі немає приведеного у
відповідність з вимогами Конституції України ( 254к/96-ВР )
земельного, житлового, трудового законодавства, не прийнято нових
кодексів - Цивільного, Податкового тощо. Недостатнім чином
законодавчо захищені відносини власності.
 Потребує поліпшення і якість законодавчого процесу. По суті в
жодній із сфер економічної діяльності поки що не маємо логічно
завершеного системного законодавчого забезпечення. Підривають
ділову активність постійні зміни чинного законодавства. Особливо
руйнівним для економіки стало прийняття законів, що не враховують
реальної соціально-економічної ситуації, вступають у конфлікт з
Конституцією України, бюджетом, іншими, раніше прийнятими
законами. Не випадково у 1998-1999 рр. Президент України був
вимушений застосувати право вето до 117 законодавчих актів.
 Найболючішими для економіки виявилися відомі колізії
бюджетного процесу. Замість пошуку шляхів ліквідації численних (у
значній своїй частині - економічно необгрунтованих) пільг,
зниження видаткової частини бюджету увага Уряду та парламентаріїв
весь час концентрувалася на протилежному - збільшенні непосильних
бюджетних асигнувань. Як наслідок, виявилася нереалізованою
основна вимога економічного курсу 1994 р. стосовно істотного
зниження податкового тиску на вітчизняного товаровиробника,
створення ефективної, стимулюючої виробництво податкової системи.
 Аналогічним чином блокувалися і процеси приватизації,
дерегуляції господарської діяльності та демонополізації економіки,
проведення земельної реформи, зокрема становлення в Україні
ефективного державно регульованого ринку землі.
 Третя група чинників пов'язана з недостатньою послідовністю у
здійсненні реформ, рядом помилок та прорахунків, сутність багатьох
з яких стає зрозумілою лише з позицій сьогодення. Мається на увазі
таке:
 - не вдалося сформувати дієздатну систему державного
управління ринковими перетвореннями, докорінно змінити стиль,
методи та традиції, успадковані від адміністративної системи. В
результаті утворилася глибока суперечність між новими (значною
мірою ринковими) відносинами і діючою системою управління.
Зазначена суперечність виступає чи не найсерйознішим гальмом
соціально-економічного прогресу. Відповідно на нинішньому етапі
пріоритетом номер один державної політики стає проведення
глибокоструктурованої, адекватної новим реаліям економічних та
політичних відносин, адміністративної реформи;
 - дається взнаки і незавершеність судової реформи. За роки
незалежності не вдалося прийняти такі важливі законодавчі акти, як
Кримінальний кодекс, закон про судоустрій (який би відповідав
Конституції України, міжнародним нормам права), інші законодавчі
акти, що стосуються судочинства. Через це становлення судової
системи як однієї з ефективних гілок влади нового типу
здійснюється в країні занадто повільно. У цій сфері формується
безпрецедентний інституціональний вакуум, який потрібно
якнайшвидше ліквідувати;
 - неефективним та логічно незавершеним виявився процес
приватизації. Її здійснення не забезпечило формування
відповідального господаря, який був би зацікавлений в
інвестиційній діяльності, прискореному оновленні виробництва, його
реальному оздоровленні. Не досягнуто оптимальної глибини
приватизаційного процесу. Як наслідок, у ході реформування
економіки не вдалося забезпечити глибокої структуризації відносин
власності, запровадити повноцінні правові та організаційні
механізми реалізації переваг приватної власності, всебічного
зміцнення позицій національного капіталу.
 Поширилася неформальна приватизація з появою псевдовласників
- осіб, які не мають юридичних прав власності, але фактично
володіють колишніми колгоспами, підприємствами та організаціями,
використовують їхні майно та доходи задля власного збагачення.
Механізмами такого збагачення стали бартеризація обміну, система
неплатежів та невиплат заробітної плати, тінізація господарських
зв'язків. Значний прошарок псевдовласників перетворився у
найконсервативнішу силу суспільства, яка, користуючись політичною
підтримкою лівої опозиції, блокує подальшу приватизацію,
поглиблення реформ;
 - належним чином не вдалося зміцнити банківську систему, на
яку програмою 1994 р. покладалася функція "локомотива реформ".
Значна частина українських банків нездатна забезпечити необхідне
накопичення кредитних ресурсів, обслуговувати інвестиційний
процес, стати активним суб'єктом капіталотворення. Агрегований
банківський капітал України складає всього 4,9% від ВВП, тоді як в
країнах з перехідною економікою Центральної та Східної Європи - в
середньому 40%, країнах ОЕСР - понад 80%. Якщо у Польщі банківські
депозити на душу населення на кінець 1999 р. становили 1300 дол.,
то в Україні - трохи більше 50 дол. Ситуація ускладнюється тим, що
переважна більшість комерційних банків відокремлена від реальної
економіки, функціонує головним чином за рахунок спекулятивних
операцій на валютному ринку і не обслуговує потреби економічного
зростання.
 - багато нерозв'язаних проблем в іншій ключовій сфері
реформування економіки - на фондовому ринку. Йдеться, насамперед,
про низький рівень його капіталізації та ліквідності,
недосконалість законодавчого забезпечення;
 - давалася взнаки відсутність розвинутого страхового ринку;
 - повільно реформується фінансова сфера. Недосконалість
бюджетної системи, існування надскладної (суто фіскальної за своїм
змістом) податкової системи, хронічна дефіцитність державних
фінансів та ручний спосіб їх розподілу, неконкурентне розміщення
держзамовлення, постійне невиконання державою своїх фінансових
зобов'язань, з одного боку, та наявність численних пільг, з
іншого, у сукупності віддзеркалюють не лише глибоку деформованість
фінансової системи, а й її економічну неефективність;
 - слабким місцем у здійсненні реформ виявився недостатній
розвиток малого та середнього бізнесу. Його становленню постійно
заважали штучні перепони. В результаті частка цього сектора
економіки у створенні валового внутрішнього продукту лишається
надзвичайно низькою;
 - за умов відсутності необхідної законодавчої бази та
розгалуженої інфраструктури, становлення ринкових відносин
супроводжувалося глибокими деформаційними процесами, утвердженням
елементів так званої віртуальної економіки. Йдеться про високий
рівень тінізації української економіки, корупції та економічної
злочинності, зростання обсягів позабанківського грошового обігу,
бартеризації господарських зв'язків, а також інші негативні явища;
 - впродовж усіх років незалежності не вдавалося сформувати
дієздатне ядро управлінської еліти, висококваліфікованих
менеджерів. Наявна система підготовки та перепідготовки кадрів,
особливо державної служби, ще далека від вимог сьогодення. Як
наслідок, кадровий потенціал ринкових перетворень лишається вкрай
обмеженим. Саме цим пояснюються помилки у кадровій політиці,
перманентні зміни у вищих ешелонах влади. Особливо позначаються
слабкість середньої ланки управління, недостатній менеджмент не
лише на державних підприємствах, а й у багатьох недержавних
підприємницьких структурах;
 - розвиток реформ стримувала недостатня робота над
формуванням принципово нової, адаптованої до ринкової економіки
соціальної інфраструктури, зокрема зволікання з проведенням
реформи системи пенсійного забезпечення та житлово-комунальної
сфери. Особливо небезпечним є зростання диференціації доходів
населення, яка в кілька разів перевищує відповідні показники в
країнах Заходу і виключає (при збереженні існуючого стану)
можливості посилення соціальної та політичної стабільності
суспільства на найближчу перспективу.
 Ці та інші явища не можуть недооцінюватися. Вони не лише
спотворюють економічну систему, дискредитують політику реформ, а й
обмежують можливості формування в Україні сприятливого
інвестиційного клімату, стримують вирішення визначального завдання
ринкових перетворень - утворення самодостатніх механізмів
економічного саморозвитку та самозростання.

 II. СТРАТЕГІЧНІ ПРІОРИТЕТИ
 2000 - 2004 рр.
 Кожному суспільству властиві базові цінності, які при
визначенні шляхів соціально-економічного і політичного розвитку не
можуть бути предметом компромісів чи політичних торгів.
 Найважливіші з таких цінностей - це державність добробут
населення та національна безпека України. Майбутні покоління з
розумінням поставляться до життєвих негараздів перехідного
періоду, наших помилок та прорахунків, до складнощів та
нерозв'язаних проблем. Але вони ніколи не вибачать нам, якщо ми
при визначенні базових підвалин входження суспільства у XXI
століття, економічної та соціальної політики на наступні п'ять
років поступимося основами національної безпеки та суверенітету
держави, поставимо під загрозу її незалежність.
 Базовою основою нашого дальшого розвитку є європейський
вибір, відданість України загальнолюдським цінностям, ідеалам
свободи та гарантованої демократії. Український народ вистраждав
своє суверенне право долучитися до цих цінностей. Особливе
значення має послідовна політика України щодо зближення з
Європейським Союзом, набуття статусу асоційованого, а згодом
повноправного члена ЄС.
 Водночас маємо усвідомити, що найвищою цінністю сучасного
цивілізаційного прогресу є людина, її права та свободи. Це:
 - право на життя, повагу до гідності людини;
 - право на вільний розвиток особистості, на її свободу та
недоторканність;
 - право на вільний вибір місця проживання та недоторканність
житла;
 - право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань;
 - право на свободу світогляду і віросповідання;
 - право на свободу об'єднання у політичні партії та
громадські організації, на участь у професійних спілках;
 - право на отримання та поширення інформації, участь в
управлінні державою;
 - право обирати та бути обраним;
 - право на підприємницьку діяльність, приватну власність,
включаючи і власність на землю;
 - право володіти, користуватися і розпоряджатися результатами
своєї інтелектуальної та творчої діяльності;
 - право на свободу праці, повну та своєчасну винагороду за
неї, на вибір професії та роду заняття, на освіту, охорону
здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування;
 - право на соціальний захист.
 - право на безпечне для життя і здоров'я довкілля.
 Свободи і права людини є невідчужуваними та непорушними. Вони
належать людині від народження. Водночас вони передбачають і її
відповідальність перед собою, своєю сім'єю та суспільством.
Відповідальність людини і громадянина є необхідною умовою та
гарантією розвитку як окремої особистості, так і суспільства в
цілому.
 Зазначені права та свободи людини гарантуються Конституцією
України ( 254к/96-ВР ), нормами міжнародного права. Звідси
очевидне: наша прихильність до європейського вибору та відданість
загальнолюдським цінностям можуть бути реалізовані лише на основі
послідовного утвердження демократичних засад розвитку суспільства,
прав та свобод людини у всіх їх виявах, побудови правової держави,
становлення громадянського суспільства.
 Це в свою чергу обумовлює об'єктивну необхідність внесення
суттєвих уточнень у політику системних перетворень. Йдеться про
істотне посилення соціальної спрямованості курсу реформ,
перетворення соціального чинника у важливий інструмент
прискореного економічного зростання, підвищення дієвості влади,
досягнення у суспільстві взаєморозуміння та злагоди.
 Потрібно усвідомити: соціальна переорієнтація економічної
політики - це не тактичний крок, а основна мета здійснюваних
реформ. Мова йде про безпосереднє втілення в життя завдань, що
визначають довгострокову стратегію соціально-економічного розвитку
держави, розбудову в Україні ефективної соціально орієнтованої
ринкової економіки. У попередній період за умов глибокої
економічної скрути, коли криза поглинала всі фінансові ресурси
суспільства, реалізація такої політики була неможливою. Нині ми
дійшли межі, за якою дальше поглиблення реформ без наповнення їх
соціальним змістом і активної підтримки широкими верствами
населення стає нереальним. Довіра населення до політики реформ
можлива лише на цій основі.
 У зазначеному контексті мають розглядатися основні пріоритети
стратегії економічного та соціального розвитку України на
2000-2004 рр. Визначальними серед них є такі:
 По-перше. Утвердження механізмів, які мають забезпечити
надійні гарантії не лише остаточної стабілізації економіки, а й
утворення необхідних передумов її прискореного зростання. Після
майже десятирічної економічної кризи, впродовж якої втрачено
більшу частину економічного потенціалу, а рівень життя людей
знизився майже у 2 рази, по суті безальтернативним пріоритетом
економічної політики наступного періоду, її своєрідним епіцентром
має стати досягнення щорічних темпів зростання ВВП на рівні 6-7%.
Лише такі темпи є достатніми для реалізації невідкладних завдань
соціальної сфери, досягнення відчутних зрушень у піднесенні
життєвого рівня населення і перш за все малозабезпечених громадян.
Потрібно враховувати й те, що зазначені темпи зростання можуть
стати реальними тільки за умови жорсткого підпорядкування цій меті
основних важелів не лише інвестиційної та структурної політики, а
й фінансової, в т. ч. податкової, грошово-кредитної, банківської,
митної, страхової та регуляторної.
 Мають бути задіяні й соціальні чинники економічного
зростання. Не можна надалі розглядати соціальну сферу лише з точки
зору споживача фінансових і матеріальних ресурсів. Соціальні
чинники повинні бути домінуючими у структурі економічного
зростання. Особливого значення набуває підвищення ефективності
використання трудового потенціалу та зростання продуктивності
праці.
 Важливою складовою прискорення темпів економічного зростання
повинна стати і активна політика Уряду щодо максимальної
легалізації української економіки, виведення її за межі "тіньових"
відносин.
 По-друге. Розвиток цивілізації у XX сторіччі, її
постіндустріальний вектор переконливо підтвердили, що головним
чинником сталого економічного розвитку можуть бути лише зростання
інтелектуального потенціалу нації та науково-технологічні
інновації, застосування яких суттєво змінює обсяги та якість
виробництва і споживання. У зв'язку з цим Україна може
претендувати на належне місце в Європі та світі лише опанувавши
найбільш складний інноваційний шлях розвитку, підвалини якого
мають бути закладені вже на старті політики економічного
зростання. Дальше зволікання із змінами у технологічній та
інноваційній сферах, що призводить до надвитратності нашої
економіки, її високою енерго- та матеріалоємності є неприпустимим.
 Україна має вагомі об'єктивні передумови формування
інноваційної стратегії довгострокового економічного розвитку. Це
наявність висококваліфікованих трудових ресурсів, широкої мережі
навчальних закладів, наукових та науково-технічних установ. За
рівнем підготовки науково-технічних кадрів та фахівців вищої
кваліфікації Україна належить до провідних держав світу.
 Незважаючи на великі втрати, нам вдалося не лише зберегти, а
в деяких галузях й суттєво зміцнити ядро науково-технічного та
технологічного потенціалу.
 Йдеться перш за все про потенціал літакобудування. У числі
семи розвинених країн світу Україна має повний цикл проектування
та виробництва літаків. Галузь не лише зберегла потужності та
кадровий потенціал, а й змогла за два останніх роки підняти в
повітря три принципово нові моделі літаків Ан-70, Ан-140 та Ан-38,
які справедливо вважаються одними з найперспективніших моделей XXI
сторіччя.
 Це ж можна сказати і про ракетно-космічну галузь. Нині
реалізуються міжнародні програми ракетно-космічного комплексу
морського базування "Морський старт" і "Глобалстар", де
застосовуватимуться українські ракетоносії "Зеніт" і "Циклон".
Здійснюється й ряд інших міжнародних проектів. Це дозволить міцно
утвердити Україну як провідну космічну державу.
 Надзвичайно широкими є можливості вітчизняних
суднобудівників. Дев'ять суднобудівних заводів України спроможні
виконати замовлення на будівництво сучасних транспортних,
рибопромислових та пасажирських суден, суден та технічного флоту,
військових кораблів, а також забезпечити весь комплекс послуг з їх
ремонту.
 Реалізуються проекти розвитку танкобудування. Україна входить
до п'ятірки країн світу з замкнутим циклом виробництва цієї
складної і високотехнологічної продукції, яка за своїми технічними
характеристиками не лише не поступається передовим світовим
аналогам, а й за багатьма параметрами перевищує їх.
 Україна зберігає високотехнологічні конкурентоспроможні
виробництва і в інших галузях машинобудування, зокрема у
приладобудуванні, виробництві енергетичного устаткування та
важкому машинобудуванні, в окремих галузях чорної та кольорової
металургії. Зростанню економіки повинна сприяти і така важлива
галузь, як автомобілебудування.
 Достатньо високим є і науково-технічний потенціал України. Це
наявність визнаних у світі власних наукових шкіл та унікальних
технологій розробки нових матеріалів, біотехнології,
радіоелектроніки, фізики низьких температур, ядерної фізики,
електрозварювання, технологій у галузі інформатики,
телекомунікацій та зв'язку, здатних забезпечити розвиток
високотехнологічного виробництва на рівні найвищих світових
стандартів.
 Все це підтверджує обгрунтованість стратегічного вибору
інноваційного шляху розвитку країни, визначає високу
відповідальність держави, її політичного керівництва, Верховної
Ради та Уряду за його реалізацію.
 Основою нового стратегічного курсу, його визначальним
пріоритетом мають стати опрацювання та реалізація державної
політики, спрямованої на структурну перебудову промисловості та
розвиток інноваційної моделі економічного зростання, утвердження
України як високотехнологічної держави. Йдеться про реалізацію
стратегічної мети - входження України (вже до кінця першого
десятиріччя XXI століття) до провідних технологічно розвинених
країн світу. Це може стати не лише визначальною метою економічної
стратегії, а й пріоритетним постулатом національної ідеї, базовою
основою політичної консолідації суспільства.
 По-третє. Не менш значущим стратегічним пріоритетом є
здійснення активної аграрної політики, спрямованої на швидше
подолання кризових процесів, забезпечення необхідної адаптації
підприємств АПК до умов ринкової кон'юнктури, зміцнення їх
фінансового стану, утвердження в перспективі України як держави з
високоефективним експортоспроможним сільським господарством. За
умов загострення світової продовольчої проблеми наявність у нашій
країні сприятливих природно-кліматичних умов, зокрема приблизно
четвертої частини світових запасів родючих чорноземів та 27%
розораної землі європейського континенту (на душу населення в
Україні припадає 0,64 га розораної землі, тоді як для Європи цей
показник становить лише 0,25 га), успішне вирішення завдань
ефективного розвитку аграрного сектора економіки України,
зростання його конкурентоспроможності набуває не лише суто
національної, а й міжнародної ваги.
 У зв'язку з цим предметом особливої уваги Уряду мають і
надалі залишатися розвиток всього комплексу галузей, пов'язаних із
створенням в Україні сучасної бази матеріально-технічного
забезпечення сільськогосподарського виробництва, пріоритетний
розвиток переробної та харчової промисловості, освоєння цими
галузями не лише внутрішнього, а й зовнішнього ринків, підвищення
їх економічної привабливості для вітчизняних та зарубіжних
інвесторів.
 По-четверте. Вихід української економіки з кризи цілком
природно зводить у ранг стратегічного завдання питання глибокої
перебудови соціальної сфери. У цьому контексті особливо важливим
пріоритетом на наступні п'ять років є здійснення політики доходів
та реформування системи оплати праці, подолання існуючого нині
штучного заниження вартості робочої сили, а також неприпустимо
низького рівня соціальних витрат. Потрібно враховувати, що саме ці
чинники стримують прискорення економічних процесів, технологічне
оновлення виробництва. Конкурентоспроможність багатьох підприємств
реалізується не за рахунок інноваційного оновлення виробництва, а
внаслідок штучного стримування розмірів платні, її невиплат. В
результаті практично повністю втрачено стимулюючу функцію
заробітної плати. Її вплив на розвиток виробництва,
науково-технічного прогресу зведено до мінімуму.
 Економіка, що базується на низькій вартості робочої сили, має
й інші вади: вона не стимулює процес нагромадження, якісне
відтворення людського капіталу. У цьому випадку стримується і
розвиток соціальної сфери, зокрема формування страхових фондів,
ресурсів пенсійного забезпечення, що також віддаляє перехід до
економічного зростання. Цим визначається необхідність активної
політики випереджаючого зростання вартості робочої сили. Така
політика має тісно пов'язуватися з опрацюванням та запровадженням
механізмів, спрямованих на підвищення продуктивності праці.
Власне, траєкторія входження України у наступне сторіччя значною
мірою визначатиметься тим, яким чином буде розв'язано саме цю
ключову проблему економічного зростання.
 Необхідною передумовою успішного вирішення невідкладних
проблем соціального розвитку, утвердження суспільної злагоди має
стати дальше вдосконалення соціально-трудових відносин на всіх
рівнях управління, розвиток соціального партнерства зміцнення
співробітництва та взаємодії органів виконавчої влади,
роботодавців та профспілок, підвищення ролі та відповідальності
соціальних партнерів за формування і реалізацію
соціально-економічної політики.
 III. ПОЛІТИКА ЕКОНОМІЧНОГО ЗРОСТАННЯ
 Основним стратегічним завданням України на наступні 5 років є
реалізація політики економічного зростання. Виділяється два етапи
зазначеної політики:
 I етап - (2000-2001 рр.): перед Урядом ставиться завдання
забезпечити зростання ВВП у 2000 р. на 1 - 2%, 2001 р. - на 4%,
 II етап (2002-2004 рр.): забезпечити зростання ВВП в
середньому за рік на 6,5%.
 Враховуючи обмеженість інвестиційних ресурсів та ситуацію з
обслуговуванням зовнішнього боргу, основна увага виконавчої та
законодавчої влади органів місцевого самоврядування на першому
етапі має бути приділена утвердженню в економіці максимально
сприятливого інвестиційного середовища шляхом:
 - реалізації цілісної системи заходів, спрямованих на
посилення дієздатності держави, поглиблення адміністративної
реформи;
 - усунення деформацій попереднього періоду у сфері
економічних відносин та утвердження ефективної критичної маси
ринкових перетворень;
 - поглиблення макроекономічної стабілізації та інфляційної
безпеки;
 - уникнення дальшого нарощування державного боргу та
зменшення його навантаження на видатки Державного бюджету;
 - здійснення радикальних економічних, правових та
організаційних заходів щодо рішучого обмеження корупції та
тіньової економічної діяльності;
 - запровадження механізмів стимулювання внутрішнього ринку,
інвестиційного процесу, активної регіональної політики.
 Нова стратегія економічного та соціального розвитку держави
базується на передумові, відповідно до якої утворення
парламентської більшості сприятиме швидкому та комплексному
розв'язанню зазначених проблем у максимально стислі строки. У
кінцевому підсумку ставиться завдання здійснити впродовж двох
років (2000 - 2001 рр.) такий обсяг перетворень, які забезпечили б
формування в країні ефективної критичної маси ринкових відносин,
дальший розвиток економіки на самодостатній ринковій основі.
 Успішна реалізація цього комплексу завдань передбачає
завершення в основному перехідного етапу трансформації української
економіки, вирішення його першочергових базових завдань. Сама
постановка такого завдання перед владними структурами та
суспільством в цілому має не лише економічне, а й
соціально-політичне навантаження. Всі розуміють: виснажливий
перехідний період, для якого суспільні катаклізми є природним
явищем, не може розтягуватися до безкінечності. У зв'язку з цим
здійснення в основному його базових завдань може розглядатися
серед визначальних національних пріоритетів наступного періоду.
 Відмінність другого етапу (2002-2004 рр.) полягатиме в тому,
що дальше прискорення темпів економічного зростання
здійснюватиметься на власній відтворювальній (інвестиційній) базі
та переважним чином на достатній ринковій основі.
 Посилення дієздатності держави.
 Адміністративна реформа
 Політика економічного зростання може стати результативною
лише за умови істотного посилення дієздатності держави,
ефективного виконання нею своїх функцій. Перспективи вирішення
цього завдання повинні оцінюватися:
 По-перше, з позицій вирішення основного завдання системних
перетворень - поглиблення ринкової трансформації економіки,
утвердження необхідної для цього нормативно-правової бази,
подолання деформованостей ринкових відносин попереднього періоду,
завершення процесу формування в Україні ефективної ринкової
інфраструктури, підготовки кадрів, здатних працювати в нових
умовах, активного формування ринкового світогляду населення.
 Особливо важливим є зміцнення інституту приватної власності,
захист і нагромадження національного капіталу, стимулювання
підприємництва, малого бізнесу. Держава має взяти на себе основний
тягар у вирішенні цих завдань. Йдеться зрештою про сприяння
становленню ефективної, конкурентоспроможної ринкової економіки, в
якій підприємницький інтерес складатиме основу економічної
мотивації, а підприємець, ділова людина стануть головною її
рушійною силою.
 По-друге, дієздатність держави має оцінюватися і з позицій її
спроможності забезпечити (всіма доступними інструментами, в т. ч.
і засобами регуляторної політики) створення економічних,
політичних та соціальних передумов реалізації наявних (в т. ч.
потенційних) конкурентних переваг української економіки.
 Конкурентні переваги України мають розгалужену структуру.
Йдеться про наявність достатньо високого науково-технологічного
потенціалу та висококваліфікованих трудових ресурсів; унікальних
природних ресурсів (понад 90 найменувань, серед яких значна
частина рідкісних), значних запасів чорноземів, вигідно розміщених
сільськогосподарських угідь та сприятливих кліматичних умов;
значні масштаби вільних виробничих площ (що дозволяє нарощувати
виробництво з відносно незначними витратами); вигідне
транспортно-географічне положення з розвиненою транспортною
інфраструктурою.
 Реалізація конкурентних переваг має виявитися у зміцненні
позицій внутрішнього ринку, утвердженні інноваційної моделі
розвитку української економіки та конкурентоспроможного
сільськогосподарського виробництва.
 По-третє, зміцнення дієвості держави потрібне для істотного
посилення її впливу на розвиток соціальної сфери. Протиріччя, що
тут нагромадилися, не лише ведуть до дискредитації ринкових
перетворень, а й становлять потенційну загрозу національній
безпеці.
 Така ситуація стала не безпосереднім наслідком реформ, а
результатом їх збочень, не досить послідовного їх проведення.
Ринкова економіка за своїми принципами соціальна. Вона
підпорядковує свій розвиток інтересам та потребам особистості,
створює умови для реалізації її здібностей, заохочує працьовитість
та ініціативу, приводить в дію стимули високопродуктивної
ефективної праці. Здатність забезпечити соціальний прогрес служить
критерієм зрілості ринкових відносин.
 Однак на попередньому етапі розвитку української економіки
реалізація названих функцій ринку виявилася практично неможливою.
І справа не лише в тому, що криза поглинала всі функціональні
ресурси суспільства й цим зумовлювала загальне зниження реальних
доходів населення. Відсутність уваги до необхідності проведення
реформ у соціальній сфері, корумпованість у різних ешелонах влади
призвели до надмірного майнового розшарування населення. Таке
розшарування, що підриває соціальну та політичну стабільність,
здійснювалося стихійно, переважно на тіньовій основі.
 Держава несе відповідальність за те, що у процесі ринкових
перетворень не приділялася належна увага створенню нової,
адаптованої до умов ринку соціальної інфраструктури системи
самозахисту населення.
 Як засвідчує світова практика, деформації в соціальній сфері
долаються завдяки активній соціальній політиці держави.
 Існують й інші вагомі докази коректності ключової позиції
нової стратегії реформ стосовно істотного підвищення дієвості
держави. На попередньому етапі реформ були допущені істотні
перекоси у цьому питанні. Їх слід виправити. Держава не лише
повинна, а й зобов'язана активно впливати на якісну сторону
трансформаційних процесів. Йдеться про здійснення політики, яка
має не лише забезпечувати ринковий вектор розвитку, а й надати
йому більшої соціальної спрямованості, націленої на кінцевий
результат - утвердження в Україні соціально орієнтованої ринкової
економіки.
 Такі акценти нової економічної стратегії не є винятком із
загального контексту світового розвитку. Нині відбувається
переосмислення ролі і місця держави в здійсненні трансформаційних
процесів. І це природно. Здатність держави не лише визначати, а й
гарантувати "правила гри" для всіх суб'єктів господарської
діяльності є основою інвестиційної привабливості будь-якої
економіки, а відтак і головним чинником її стабільності. Тож
утвердження в Україні моделі економічного зростання, заснованої на
активному використанні державно-регулюючих механізмів,
трансформаційних процесів, є однією з базових позицій нової
економічної стратегії.
 Один з ключових важелів посилення дієвості держави -
зміцнення виконавчої влади, що здійснюватиметься в ході проведення
адміністративної реформи. У відповідності з її Концепцією,
схваленої Указом Президента України, перший етап реформи має бути
реалізованим впродовж 2000-2001 рр.
 Адміністративна реформа не може зводитися лише до утвердження
оптимальної структури органів державного управління, зміни їх
субординації та скорочення управлінського апарату (хоча і ця
проблема є дуже важливою). Основна мета адміністративної реформи
полягає у створенні ефективної системи державного управління, яка
відповідала б стандартам демократичної правової держави з
соціально орієнтованою ринковою економікою. Ця система має бути
прозорою для суспільства, побудованою на наукових засадах і
адекватною за витратами фінансово-економічному стану держави.
 Проведення адміністративної реформи повинне спрямовуватися на
рішуче подолання бюрократизму та поглиблення демократизації всіх
сфер суспільного життя, поетапне становлення в Україні основних
засад громадянського суспільства, утвердження механізмів
ефективної співпраці та збалансування взаємних прав і
відповідальності всіх гілок влади, завершення структурної
перебудови системи управління економікою, переходу до
функціонального принципу її організації.
 Визначальним завданням адміністративної реформи має стати
утвердження механізмів, здатних гарантувати реалізацію принципу
верховенства права, забезпечувати неухильне дотримання визначених
Конституцією України прав та свобод людини ( 254к/96-ВР ), істотне
посилення громадського контролю за діяльністю Верховної Ради та
Уряду, інших органів влади.
 Ставиться завдання удосконалення управлінської вертикалі та
структури органів виконавчої влади на місцях, розмежування і
збалансування повноважень та відповідальності органів влади і
місцевого самоврядування у сфері надання державних і громадських
послуг.
 Такою ж мірою ключовими є завдання істотного оновлення
управлінської еліти. До системи управління всіх рівнів мають
прийти висококваліфіковані фахівці нової генерації. Остаточно
здолати залишки колишньої адміністративної системи (а це - основне
завдання наступного п'ятиріччя) нинішня бюрократія не зможе. Її
конструктивний потенціал повною мірою себе вичерпав. Особливо
важливо запобігти новим рецидивам непрофесіоналізму та
некомпетентності при формуванні кадрового потенціалу.
 Реалізація цього завдання потребує здійснення реформи
державної служби. Основна її мета - вдосконалення системи відбору
та удосконалення кадрового потенціалу, підвищення престижу
державної служби, посилення соціальної та політичної захищеності
держслужбовця, забезпечення сталої зайнятості у державній службі.
Політична нейтральність цієї системи, її стабільність та
професійне наступництво мають бути забезпечені шляхом розмежування
політичних та адміністративних посад, а також за рахунок
запровадження нових процедур атестації, призначення, просування по
службі чи звільнення державних службовців, вдосконалення системи
підготовки, перепідготовки, підвищення фахового рівня,
стимулювання праці.
 Передбачається прийняття нової редакції Закону "Про державну
службу", а також Кодексу основних правил поведінки держслужбовця,
забезпечення належного контролю за його дотриманням. Упродовж
2000-2001 рр. буде проведено суцільну переатестацію державних
службовців усіх рівнів, а також удосконалено механізми конкурсного
призначення осіб на посади держслужбовців.
 У ході адміністративної реформи та реформи державної служби
як її складової мають утвердитися нова культура і більш досконалі
процедури управлінської діяльності. Необхідно розробити нову схему
та регламенти прийняття управлінських рішень, а також розподілу
відповідальності по управлінській вертикалі виконавчої влади,
надання управлінських послуг фізичним та юридичним особам. Основою
цих змін повинна стати децентралізація владних повноважень, їх
наближення до споживача. Державна влада має бути авторитетною,
професійною, скромною, моральною та відкритою для громадського
контролю.
 Утвердження критичної маси
 ринкових перетворень
 Одним із визначальних чинників створення сприятливого
інвестиційного клімату, забезпечення надійної стабілізації
економіки та виведення її на траєкторію сталого зростання є
комплексне вирішення проблем ринкових реформ. Йдеться про
утвердження достатньої критичної маси перетворень, яка має
гарантувати у перспективі економічний розвиток на самодостатній
ринковій основі. Для цього необхідно;
 По-перше. Виправити наявні деформації у відносинах власності,
забезпечити на ділі політичну підтримку та надійний державний
захист прав приватної власності, інтересів ділових партнерів,
інвесторів та кредиторів, підвищення частки приватного та
корпоративного секторів у структурі ВВП як мінімум до 75-80%.
Особливе значення має прийняття Цивільного кодексу, закону "Про
реєстрацію прав на нерухоме майно", а також удосконалення
законодавства про господарські товариства.
 Довести до логічного завершення земельну реформу, утвердити
сучасні механізми земельно-орендних та іпотечних відносин в
аграрному секторі, а також повноцінного земельного ринку в
населених пунктах України.
 Забезпечити прозорість та поглиблення процесу грошової
приватизації. Його основна мета - формування ефективного власника.
Власність має перейти до тих, хто вміє нею ефективно
розпоряджатися, залучати інвестиції, випускати конкурентоспроможну
продукцію, давати людям роботу і добре платити за неї, своєчасно
розраховуватися з державою. Для цього необхідно забезпечити
індивідуалізацію форм приватизації, врегулювання питань,
пов'язаних із земельними ділянками, на яких розміщені об'єкти
приватизації, вдосконалення механізмів захисту прав дрібних
власників, прийняття Закону "Про Фонд державного майна" та
розширення повноважень цього органу, невтручання у приватизаційний
процес інших центральних органів державної влади.
 Дуже важливо створити ефективну систему захисту
інтелектуальної власності. Доки такої системи не існуватиме, в
Україну не надійдуть високі технології, триватиме відтік наукових
кадрів, людей інтелектуальної праці.
 Необхідно здійснити додаткові заходи, спрямовані на
стимулювання приватної ініціативи та малого підприємництва,
сприяння входженню на ринки нових економічних суб'єктів. Йдеться
про:
 - забезпечення надійної правової захищеності підприємницької
діяльності, малого та середнього бізнесу;
 - запровадження ефективних інструментів страхування
підприємницької діяльності;
 - створення законодавчого поля для іпотечного кредитування,
венчурного фінансування та лізингу, а також заснування за участю
держави кредитно-гарантійної установи стимулювання малого
підприємництва;
 - застосування механізмів пільгової оренди малими
підприємствами вільних (незавантажених) виробничих потужностей та
обладнання державних підприємств;
 - залучення малих підприємств до участі на конкурсних засадах
у держзамовленнях, в т. ч. для потреб Збройних Сил та
правоохоронних органів;
 - спрощення системи оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва;
 - державний захист малих підприємств та торговців від
кримінального рекету і бюрократичного тиску;
 - запровадження у регіонах посад уповноважених Президента
України з питань підприємництва;
 - реалізацію національно-освітньої програми з питань
підприємництва;
 - розгляд у невідкладному порядку Верховною Радою Закону "Про
державну підтримку малого підприємництва".
 По-друге. Уряд має забезпечити ефективне використання
державного майна, земельних, лісових та водних ресурсів, надр,
повітряного простору, нерухомості та пакетів акцій, що залишаються
у державній власності. Всі ці багатства повинні працювати на
економіку, давати прибуток державі. Необхідно посилити контроль
над обліком та збереженням державного майна. Слід забезпечити
створення на базі державних підприємств, які не підлягають
приватизації (крім казенних), державних господарських товариств,
передбачивши при цьому можливість залучення ними недержавних
інвестицій та менеджменту. Має бути запроваджено виключно
конкурсний порядок призначення уповноважених осіб з управління
державними корпоративними правами. Верховна Рада повинна
прискорити прийняття Закону "Про управління об'єктами державної
власності".
 Особливої ваги набуває реалізація протягом 2000-2001 рр.
Комплексної програми реструктуризації державних підприємств,
забезпечення їх адаптації до ринкової кон'юнктури. У процесі
реструктуризації мають бути вирішені:
 - питання раціонального завантаження виробничих потужностей
та виведення з дії тих потужностей, які безперспективні з точки
зору налагодження конкурентоспроможного виробництва;
 - переведення в комунальну власність об'єктів
житлово-комунальної сфери підприємств;
 - перехід до світових стандартів бухгалтерського обліку,
оцінки основних виробничих фондів відповідно до реальної ринкової
вартості;
 - проблеми, що стосуються істотного вдосконалення менеджменту
та корпоративного управління.
 Уряд має вирішити питання і стосовно проведення у першому
півріччі 2000 р. переатестації керівників державних підприємств та
укладення з ними нових трудових договорів (контрактів), що мають
містити кількісні та якісні оцінки ефективності їхньої роботи.
 По-третє. НБУ та Уряду необхідно реалізувати комплексну
програму оздоровлення та зміцнення банківської системи, посилення
її надійності, підвищення рівня капіталізації банків, всебічний
розвиток спеціалізованих банківських, в т. ч. іпотечних установ,
фінансово-інвестиційних інституцій. Особливої уваги потребує
забезпечення сталої роботи великих (системних) банків, їх
реформування, удосконалення системи нагляду за банківською
діяльністю, механізмів залучення коштів іноземних інвесторів у
банківську систему країни. Верховна Рада має прискорити прийняття
нової редакції Закону "Про банки і банківську діяльність".
 По-четверте. Потрібно забезпечити зміцнення фондового ринку
та його інфраструктури, розвиток інститутів спільного
інвестування, страхових та пенсійних фондів, вихід України на
міжнародні ринки капіталів. У розвитку фондового ринку особливе
значення мають його прозорість, підвищення ролі державного
регулювання ринку цінних паперів, розвиток нормативно-правової
бази, вдосконалення захисту прав інвесторів.
 По-п'яте. Здійснити впродовж 2000-2001 рр. глибоку
регуляторну реформу в сфері підприємництва. Головними її
завданнями є встановлення сучасного, адаптованого до умов ринкових
перетворень, регулювання господарських відносин, усунення
правових, економічних та адміністративних перешкод у реалізації
права на підприємницьку діяльність. Для цього необхідно:
 - забезпечити поступовий перехід від регулювання окремих
аспектів економічних відносин за допомогою відомчих актів до їх
законодавчого регулювання, що сприятиме стабільності
нормативно-правової бази, виключить наявні протиріччя у правовому
полі;
 - ліквідувати адміністративні обмеження свободи
підприємництва, перейти до заявницького принципу отримання
суб'єктами підприємницької діяльності дозволів та погоджень на
започаткування безліцензійного бізнесу, звести до мінімуму перелік
видів діяльності, що ліцензуються, усунути надмірне втручання
органів, що здійснюють контролюючі функції, у діяльність
підприємців;
 - забезпечити запровадження нових регуляторних актів виключно
після всебічного аналізу їх потенційної ефективності у досягненні
поставлених цілей та можливого впливу на економічне середовище;
 - запровадити дисциплінарну та адміністративну
відповідальність державних службовців за невиконання регуляторних
актів та порушення встановлених процедур.
 Уряд має у I півріччі 2000 р. внести на розгляд Верховної
Ради України законопроекти про засади державної регуляторної
політики у сфері підприємницької діяльності, визначивши завдання
та повноваження Державного комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва як центрального органу виконавчої влади
зі спеціальним статусом, а також про створення єдиної системи
органів державної реєстрації.
 По-шосте. Політика держави має бути сконцентрована на
формуванні в економіці ефективного конкурентного середовища,
забезпеченні глибокої лібералізації ринків енергоносіїв та
сільгоспсировини, транспортних та комунальних послуг, інших сфер
економічної діяльності, виправленні диспропорцій у механізмах
ціноутворення, удосконаленні механізмів банкрутства.
 Особливо важливим є створення рівних умов діяльності для
підприємств і організацій незалежно від їх форми власності та
походження капіталу. Держава як власник майна повинна бути рівною
у правах з приватним власником. Вимагають скасування і
невиправдані пільги підприємствам з іноземними інвестиціями,
наявність яких обмежує конкурентне середовище.
 Уряд має забезпечити ефективне поєднання конкурентної
політики та політики приватизації. Стратегія створення
конкурентного середовища має формуватися з урахуванням вимог
ефективної промислово-інноваційної політики, підвищення
конкурентоспроможності національної економіки. Потрібно
забезпечити збереження та розвиток цілісних
виробничо-господарських комплексів, що здатні виробляти
конкурентоспроможну продукцію.
 Монопольний сектор, включаючи природні монополії, не повинен
перевищувати 10 - 12% ВВП. У зв'язку з цим необхідно створити
сучасну систему регулювання діяльності суб'єктів природних
монополій. Проект Закону "Про природні монополії" перебуває на
розгляді Верховної Ради з літа 1995 р. Особливої уваги потребує
посилення контролю за встановленням та дотриманням цін і тарифів
на ринках природних монополій. Це стосується передусім сфери
житлово-комунального господарства, енергетики, залізничного
транспорту та зв'язку. Завдяки реалізації антимонопольних заходів
реально можливим є перехід до стовідсоткового відшкодування
вартості послуг усіма споживачами без суттєвого зростання розміру
плати за них.
 Потребують удосконалення інституційні та правові засади
конкурентної політики, підвищення в цьому ролі та значення
Антимонопольного комітету України. Верховна Рада має забезпечити
удосконалення чинного законодавства щодо захисту від
недобросовісної конкуренції. Необхідно забезпечити гармонізацію
національного конкурентного законодавства з європейським і
світовим.
 По-сьоме. Найгострішою є проблема подолання платіжної кризи.
Незважаючи на всі спроби зменшити її руйнівні дії, вона весь час
поглиблюється. У 1999 р. обсяг кредиторської заборгованості
перевищив обсяг ВВП у номінальному обчисленні в 1,8 раза і
становив 229,2 млрд. грн. Дебіторська заборгованість становила
170,2 млрд. грн. і перевищувала обсяг ВВП у 1,3 раза. Традиційні
спроби Уряду врегулювати цю проблему шляхом проведення численних
взаємозаліків, списання боргів, бюджетної підтримки окремих
галузей і підприємств, запровадження галузевих та територіальних
векселів та інших заходів виявилися не лише безрезультатними, а й
такими, що у довгостроковій перспективі поглиблювали кризові
процеси.
 Відлунням платіжної кризи є бартеризація економічних
відносин. У 1999 р. її рівень у промисловості зменшився з 42,5 до
32,7%. Однак цього недостатньо. Спотворення економічних зв'язків,
зокрема процесу ціноутворення, тінізація та несплата податків, а
також інші негативні явища, що не мають нічого спільного з
ринковими відносинами, грунтуються саме на цій основі.
 Платіжна криза бере початок з неплатоспроможності держави.
Інша сторона цього процесу - безнадійна збитковість багатьох
підприємств, відсутність відповідального власника та ефективних
механізмів банкрутств.. Неабияку роль відіграють і слабкість
банківсько-кредитної системи, високе податкове навантаження,
"вимивання" обігових коштів, низька платіжна дисципліна тощо.
 У зв'язку з цим заходи з подолання платіжної кризи та
бартеризації економіки повинні мати системний характер. Їх основою
повинні стати:
 - забезпечення надійної збалансованості та реалістичності
державного бюджету;
 - здійснення цілісної системи заходів, які гарантували б
запровадження у повному обсязі механізмів переведення фінансової
відповідальності суб'єктів господарювання у майнову;
 - ефективне застосування процедур банкрутства, санації та
реструктуризації підприємств-боржників, удосконалення чинного
законодавства з цих питань. Водночас потрібні ефективні
інструменти упередження фіктивного банкрутства, що застосовуються
в злочинних цілях недобросовісними керівниками окремих підприємств
та організацій;
 - розблокування розрахункових рахунків підприємств,
скасування практики "картотеки-2" та безакцептного списання коштів
з рахунків підприємств;
 - внесення змін до законодавства про заставу, які значно
розширили б права кредиторів, спростили процедури переходу
заставного майна до кредитора.
 По-восьме. Особливої уваги потребує проблема кадрового
забезпечення ринкових перетворень. Її вирішення має набути більш
цілеспрямованого характеру, поставлено в ранг офіційної державної
політики. Завдання полягає в тому, щоб протягом короткого часу
забезпечити перепідготовку великої кількості фахівців, які
отримали у попередні роки вищу та середню спеціальну освіту, з
метою кращої їх адаптації до процесів, що набувають розвитку в
Україні. Першочергове значення у цьому має відповідна
перепідготовка фахівців з економічних спеціальностей, фінансів,
менеджменту та бухгалтерського обліку.
 Підвищення надійності грошової
 та фінансової стабілізації
 Стрижнем макроекономічної політики в наступні 5 років має
стати запровадження додаткових (порівняно з діючими) інструментів
дальшого зміцнення грошової та фінансової стабільності. Міцна
грошова одиниця повинна стати визначальним атрибутом національного
ринку, ефективним засобом захисту вітчизняного товаровиробника.
Водночас у цьому основна гарантія збереження та нагромадження
доходів населення. Людей дуже турбує ця проблема, адже з 1996 р.
гривня девальвувалася більш як утричі.
 Практика минулих років довела очевидне: не може бути сильної
валюти при нестабільній економіці і лише інструментів монетарної
політики тут недостатньо. Уряд та НБУ зобов'язані враховувати ці
обставини.
 Одним з варіантів вирішення цієї проблеми могло б стати
запровадження політики гнучкого валютного курсу, який визначається
взаємодією ринкових сил, вільних від адміністративних обмежень.
Позитивне тут передусім те, що такий валютний режим збалансовує
реальний попит на іноземну валюту з її пропозицією, урівноважує
торговий баланс, сприяє зростанню конкурентоспроможності
українських товарів, рентабельності підприємств, нагромадженню
валютних резервів НБУ.
 З врахуванням альтернативних можливостей НБУ та Уряд повинні
прийняти узгоджене рішення стосовно режиму валютного регулювання
на 2000 р. та на більш віддалену перспективу. Конче важливим є
невідкладне прийняття Верховною Радою Закону "Про валютне
регулювання", проект якого чекає своєї черги з 1995 р.
 Іншими кроками грошово-валютної політики мають стати:
 - забезпечення суворого дотримання визначеної Конституцією
( 254к/96-ВР ) незалежності НБУ. У зв'язку з цим Президент України
наполягатиме на невідкладному розгляді Верховною Радою змін до
Закону "Про Національний банк України" та приведенні окремих його
статей у відповідність з конституційними нормами.
 - здійснення заходів щодо збільшення обсягів золото-валютних
резервів НБУ;
 - забезпечення тісної координації бюджетної політики та
дисконтної політики НБУ. Чим жорсткішою буде бюджетна політика,
тим швидше можна буде досягти зниження рівня реальних відсоткових
ставок і збільшення грошових потоків у реальний сектор економіки;
 - сприяння процесу дедоларизації української економіки.
 Досвід попередніх років однозначно засвідчує: не можна
керувати фінансами держави, не маючи чітко визначеної, науково
обгрунтованої стратегії їхнього розвитку. Глибока деформованість
та розбалансованість фінансової системи значною мірою пояснюється
цією причиною. Цим зумовлюється одне із ключових завдань Уряду -
розробка та реалізація фінансової стратегії держави на наступний
період.
 Пріорітетним напрямом такої стратегії має стати досягнення
максимальної збалансованості державних фінансів. Реалізація Урядом
цього завдання повинна розглядатися як одна з базових проблем
реформування фінансової системи держави. Іншої можливості її
стабілізації не існує. Йдеться про запровадження нової бюджетної
політики. Її головна вимога - починаючи з 2000 р. Державний бюджет
України має бути не лише бездефіцитним, а й неодмінно реальним. Це
основа основ досягнення відчутних зрушень в економіці та
соціальній сфері.
 Водночас потребує змін логіка формування державних фінансів,
якої раніше дотримувалися Уряд і Верховна Рада. Слід виходити з
того, що основою вирішення фінансових проблем держави, головною
передумовою цього є першочергове зміцнення фінансів суб'єктів
господарювання, інших юридичних осіб та домашніх господарств.
Досвід усіх попередніх років засвідчує, що без цього будь-які дії
правового, економічного чи адміністративного характеру, спрямовані
на вирішення бюджетних проблем, залишатимуться безрезультатними.
Зміцнити фінансову систему лише заходами "згори" неможливо.
 Не менш значущим у новій бюджетній політиці є перебудова
міжбюджетних відносин та істотне зміцнення місцевих фінансів.
 Для реалізації визначених завдань фінансової політики
потрібно:
 По-перше. Забезпечити зниження податкового тиску на основі
розширення податкової бази з одночасним скасуванням податкових
пільг, посиленням захисту платників податків, закріпленням за
регіонами відповідно з розширенням їхніх економічних функцій
самодостатніх джерел податкових надходжень. Особливе значення має
зменшення податкового навантаження на фонд оплати праці.
 Якщо ми дійсно хочемо відчутно активізувати інвестиційний
процес і досягти вже в цьому році економічного зростання, слід
рішуче йти на зниження податкового тиску і, що не менш важливо, на
максимальне спрощення процедур податкового адміністрування. А це
значною мірою залежатиме від прийняття Податкового кодексу, що
добре було б зробити вже у першому півріччі 2000 р. З урахуванням
наявних розбіжностей щодо проекту Податкового кодексу потрібно у
невідкладному порядку утворити узгоджувальну комісію, яка змогла б
упродовж 1,5 - 2 місяців внести відповідні пропозиції до Верховної
Ради.
 По-друге. Потрібні глибокі якісні зміни у відносинах між
Урядом та головними розпорядниками бюджетних коштів. Насамперед
такі:
 - усі бюджетні та позабюджетні кошти бюджетних установ
повинні бути підзвітні, тобто громадськість має знати, на що і як
вони витрачаються;
 - кількість головних розпорядників бюджетних коштів повинна
бути приведена у відповідність з головними функціями держави;
 - потрібно заборонити сплату податків, в т. ч. пенсійних
внесків, негрошовими засобами, заборонити реструктуризацію та
списання боргів. Це дозволить бюджетним установам розраховуватися
з суб'єктами економіки грошима. Будь-які відступи від цього
неприпустимі.
 По-третє. Має змінитися і політика бюджетних видатків.
Власний досвід попередніх років доводить, що намагання збільшити
видатки бюджету призводять лише до зростання боргів держави.
Відповідно у процесі реформування бюджетних видатків слід
передбачити істотне зменшення всіх видів бюджетної підтримки
збиткових підприємств і концентрацію бюджетних асигнувань на
функціях соціального захисту населення та розвитку соціальної
сфери - медицини, освіти, а також науки, житлового будівництва для
соціально незахищених верств населення, зміцнення оборони держави
та правопорядку. Підтримка виробництва має здійснюватися не через
прямі дотації збитковим підприємствам, а шляхом стимулювання
споживчого попиту населення, розширення платоспроможності
внутрішнього ринку.
 По-четверте. Весь обсяг бюджетних та позабюджетних ресурсів,
що спрямовується у реальний сектор економіки, слід виділяти лише
на кредитній та конкурсній основі. Для цього треба створити
Державний банк реконструкції та розвитку.
 Реалізація у повному обсязі заходів грошово-валютної та
бюджетної політики має створити достатні економічні передумови
органічного поєднання стабілізації грошової одиниці з політикою
економічного зростання та утримання на цій основі на припустимому
рівні інфляційних процесів. Згідно з довгостроковими прогнозами,
зростання споживчих цін не перевищуватиме в період 2000 - 2001 рр.
в середньому за рік 15,2%, у 2002 - 2004 рр. - 6,9%.
 Обмеження боргової
 залежності держави
 Успішне вирішення всього комплексу завдань економічної та
соціальної політики на 2000-2004 рр. значною мірою залежатиме і
від ефективної реалізації заходів, пов'язаних з упередженням
дальшого нарощування державного боргу України, особливо
зовнішнього. На кінець 1999 р. зовнішній борг дорівнював 12,4
млрд. дол. З урахуванням девальвації гривні його співвідношення
до ВВП стрімко зростає: у 1997 р. вона становила 22,9% ВВП, у 1998
р. - 41,8, у 1999 р. - 54,2 %.
 Ми наблизилися до критичної межі, за якою, і це засвідчує
світовий досвід, країна втрачає практичні можливості вибратися з
боргової ями, перетворюється на хронічного боржника. Добре відома
і особлива складність цієї проблеми для України. Наші зовнішні
боргові зобов'язання є короткостроковими: основні платежі за ними
припадають на 2000-2001 рр. В результаті потреби у додаткових
запозиченнях весь час зростатимуть, а можливості їх отримання -
звужуватимуться. Відповідно кредити ставатимуть все дорожчими. Усе
це посилює загрозу не лише зовнішнього дефолту, а й втрати
Україною можливості проводити політику, яка б відповідала
національним інтересам.
 Основними причинами такої ситуації є тривала економічна
криза, незбалансованість державних фінансів, хронічна
дефіцитність платіжного балансу, відсутність ефективної
енергозберігаючої політики, непривабливість інвестиційного
клімату для іноземних інвесторів та значний відтік за кордон
національного капіталу. Водночас потрібно визнати серйозні
недоліки та прорахунки у фінансовій, грошовій та валютній
політиці Уряду (Міністерства фінансів) і НБУ, штучність
фінансової "піраміди", що сформувалася впродовж 1996-1998 рр., не
завжди кваліфіковані дії фінансових та банківських органів у
здійсненні політики внутрішніх та зовнішніх запозичень, їх
обслуговуванні.
 З урахуванням цих обставин перед новим складом Уряду стоїть
завдання вжити ефективних заходів для обслуговування поточних
боргових зобов'язань 2000-го та 2001-го рр. і виробити разом з
Верховною Радою та НБУ узгоджену стратегію держави у питаннях
зовнішніх запозичень і шляхів їх поетапного зменшення. Ставиться
завдання зменшити частку зовнішнього боргу з 58% ВВП у 2000 р. до
54% у 2002 та 46% - у 2004 р. Це ключова проблема економічної
політики держави на наступні п'ять років.
 При вирішенні цього завдання потрібно виходити з того, що
проблема зовнішнього боргу поєднує в собі надзвичайно широкий
спектр економічних перетворень. Маю на увазі не тільки прийняття
реалістичного бюджету, а й здійснення додаткових заходів,
спрямованих на забезпечення надійної стабілізації валютного ринку,
удосконалення структури зовнішньоторговельного балансу,
відпрацювання механізмів повернення з-за кордону національного
капіталу, сприяння прямим іноземним інвестиціям, в т. ч. і в
об'єкти приватизації, утвердження ефективної системи страхування
від інвестиційних ризиків тощо.
 Невідкладними заходами вирішення даного питання є:
 По-перше. Продовження у 2000-2001 рр. співпраці з МВФ за
програмою розширеного фінансування, а також із Світовим банком та
Європейським банком реконструкції та розвитку. Забезпечення повної
прозорості відносин України з міжнародними фінансовими
інституціями.
 По-друге. Законодавча заборона використання зовнішніх
запозичень держави для фінансування поточних бюджетних витрат.
Відмова держави від отримання дорогих короткотермінових кредитів.
 По-третє. Досягнення домовленості між Урядом і Національним
банком щодо перегляду на довгостроковий період умов обслуговування
і погашення короткострокових ОВДП, що утримуються НБУ.
 По-четверте. Визначення та реалізація процедур непрямого
обміну державних активів на зовнішні боргові зобов'язання.
 По-п'яте. Анулювання виданих у 1999 р. гарантій Уряду, під
які не отримано кредити або матеріальні цінності. Створення
жорсткого режиму забезпечення відшкодування суб'єктами
господарювання своїх зобов'язань перед державою, які виникли у
зв'язку з виконанням державних гарантійних платежів.
 Для цього необхідно: прирівняти зазначені боргові
зобов'язання до податкової заборгованості із задіянням відповідних
важелів їх стягнення; конвертувати зазначені зобов'язання в
іноземну валюту за курсом на дату виконання зобов'язання; ввести
відсотки за надання урядових гарантій.
 По-шосте. Перехід на внутрішні запозичення в іноземній валюті
у населення (на пред'явника) та у юридичних осіб через їх
оформлення надійними цінними паперами. Розміщення зазначених
запозичень має здійснюватися на основі рішення Верховної Ради.
 По-сьоме. Забезпечення максимальної прозорості сфери
управління державним боргом, утвердження механізмів, які
унеможливлювали б її криміналізацію.
 З урахуванням невідкладності вирішення порушених проблем
Президент України ініціюватиме розгляд Верховною Радою у
невідкладному порядку проекту Закону "Про державний борг України",
а також Закону "Про Основні засади державної політики по
управлінню державним боргом України на 2000-2004 рр.", яким мають
бути визначені реальні кроки у поетапному зменшенні розмірів
державного боргу України.
 Подолання корупції
 та тіньової економіки
 Визначальним завданням державної політики є максимальна
концентрація зусиль усіх гілок влади та органів місцевого
самоврядування на комплексному здійсненні радикальних економічних,
правових, організаційних та силових заходів щодо рішучого
обмеження корупції та тіньової економічної діяльності. За
експертними оцінками, нині частка тіньової економіки фактично
зрівнялася з офіційною. Зростають масштаби нелегального експорту
капіталу та позабанківського грошового обігу: якщо у 1994 р.
частка неконтрольованої грошової маси складала 24,7%, то нині -
44,4%, тобто суму в 8,6 млрд. гривень.
 Тіньова економіка веде до значних втрат бюджетних ресурсів,
завищення рівня оподаткування, глибокого розмежування людей за
рівнем доходів, унеможливлює створення сприятливого інвестиційного
середовища, дестабілізує грошовий обіг, керованість
соціально-економічними процесами.
 Найнебезпечнішим є зрощування тіньового капіталу з державним
апаратом, зростання його корумпованості. Посилюється вплив
тіньового капіталу на різні сфери політичного життя, зокрема
діяльність партій, народних депутатів, регіональних владних
структур та органів місцевого самоврядування, засоби масової
інформації. Все це підриває авторитет системних перетворень,
міжнародний імідж держави, загрожує національній безпеці.
 Проблему подолання тінізації економіки та її корумпованості
не можна вирішити разовими, епізодичними заходами. Це має бути
цілісна система дій, спрямована передусім на викорінення причин та
передумов цих явищ та процесів. Не можна також покладатися
виключно на силові методи, які можуть дати лише тимчасовий ефект.
 Наша стратегічна мета полягає у тому, щоб забезпечити суттєве
зниження рівня тінізації української економіки шляхом легалізації
тіньових капіталів і розширення таким чином обсягів і темпів
зростання національного багатства. А це можливо за умови
встановлення в Україні сприятливого клімату для розвитку
національного підприємництва та відновлення стійкого економічного
зростання.
 Активна політика подолання корумпованості та тінізації
економічних процесів має ініціюватися перш за все органами
виконавчої влади. На нинішньому етапі розвитку це має бути
визначальним напрямом діяльності Уряду, кожного міністерства,
органів виконавчої влади на місцях. Головним є розмежування влади
та фінансів, усунення можливостей зміцнення корумпованого
капіталу, його зрощення з державною бюрократією. Це стосується як
загальнодержавного, так і місцевого рівнів економічних відносин.
 Особливо важливим є забезпечення стабільної, прозорої та
зрозумілої кожному громадянину державної економічної політики,
запровадження відкритих консультацій органів виконавчої влади з
представниками суб'єктів господарювання, поширення правдивої
інформації про реальну економічну ситуацію, внутрішній та
зовнішній ринки, кон'юнктурні процеси, законодавчу і нормативну
базу тощо.
 Надзвичайно важливо забезпечити стабільність законодавства,
якнайшвидше усунення наявних в ньому суперечностей та
невизначеностей, запровадження (як це передбачено Національною
програмою боротьби з корупцією) кримінологічної експертизи
законопроектів. Найважливішими заходами у цьому напрямі мають
стати:
 По-перше. Забезпечення надійного правового захисту всіх форм
власності і насамперед приватної, в т. ч. на землю як однієї з
основ ринкової економіки. Утворення в системі органів юстиції
державної системи реєстрації прав на нерухоме майно. Якнайшвидше
прийняття Цивільного кодексу України, а також законів "Про
декларування майнового стану" та "Про декларування доходів", що
дасть можливість встановити цивілізований контроль за набуттям
права власності і рухом капіталу.
 По-друге. Забезпечення балансу між доходами і зобов'язаннями
держави, прозорості та ефективної контрольованості бюджетного
процесу, утвердження податкової системи, яка активно сприяла б
легалізації економіки. Встановлення порядку, за яким закупівля
товарів (робіт, послуг) за рахунок державних коштів може
здійснюватися виключно на конкурсній основі.
 По-третє. Уникнення появи та функціонування фіктивних фірм,
за допомогою яких здійснюється переважна більшість правопорушень у
сфері оподаткування; законодавче врегулювання питання про
кримінальну відповідальність за навмисне банкрутство та
легалізацію злочинних коштів.
 По-четверте. Невідкладне прийняття Закону "Про кредит" і
запровадження на його основі чіткої системи укладання договорів
про позики, обов'язкову заставу майна позичальника та посилення
його відповідальності за допущені порушення кредитної угоди.
 По-п'яте. Законодавче врегулювання умов амністії при
легалізації тіньових капіталів та їх інвестуванні в економіку
України.
 По-шосте. Заснування в Україні адміністративної юстиції як
ланки судочинства, яка дозволить громадянам більш ефективно
захищати свої права та законні інтереси, що порушуються
чиновниками. Утворення громадської інституції - Національного
антикорупційного комітету при Президентові України. Заснування в
усіх регіонах України громадських приймалень зазначеного Комітету.
 По-сьоме. Підвищення уваги до правової освіти громадян та
правової інформатизації. Основні зусилля у цій сфері необхідно
перенести у регіони, піднести роль міжвідомчих комісій з питань
правової освіти та пропаганди.
 По-восьме. Прийняття Верховною Радою Кримінального та
Кримінально-процесуального Кодексів.
 Розвиток внутрішнього ринку
 У контексті нової стратегії особливої ваги набуває загальна
орієнтація політики економічного зростання. З урахуванням світової
кон'юнктури Україна не може розраховувати на виключну
пріоритетність розвитку експортного потенціалу та суто зовнішню
орієнтацію відповідної політики. Забезпечення сталого економічного
зростання можливе за умов всебічного розвитку внутрішнього ринку.
 Уряд повинен опрацювати і здійснити у 2000-2004 рр.
Комплексну програму розвитку внутрішнього ринку, яка має бути
спрямованою на забезпечення випереджаючого зростання внутрішнього
споживання, підвищення його частки в структурі ВВП. Слід виходити
з того, що в Україні є всі необхідні об'єктивні передумови
розв'язання цієї проблеми.
 Йдеться по суті про реалізацію комбінованої моделі
економічного зростання як з внутрішньою, так і з зовнішньою
спрямованістю. Вона передбачає систему стимулюючих заходів,
спрямованих на випереджаюче зростання внутрішнього споживання,
підвищення його частки в структурі ВВП. Переорієнтація значної
частки економіки на внутрішній ринок передбачає:
 По-перше. Випереджаюче зростання платоспроможного попиту
населення, в т. ч. за рахунок погашення заборгованості з
заробітної плати, пенсій та інших соціальних виплат. Показово, що
зростання відповідних виплат за останній рік не привело до
порушення відносної цінової рівноваги.
 У зростанні платоспроможного попиту населення особливе
значення має зміцнення позицій середнього класу, в т.ч. за рахунок
розвитку малого бізнесу та фермерства.
 По-друге. Поглиблення загальної лібералізації економіки,
перехід усіх суб'єктів господарювання на повне самофінансування,
посилення ринкової конкуренції, удосконалення банківських послуг,
зниження вартості кредитів, розширення інструментальної бази
національної платіжної системи.
 По-третє. Підвищення рівня збалансованості виробництва,
створення замкнутих технологічних циклів (з виробництвом кінцевої
продукції), переорієнтація машинобудування, металургійної та
хімічної промисловості на повніше задоволення з урахуванням
ринкової кон'юнктури потреб власної міжгалузевої кооперації.
 По-четверте. Розширення внутрішнього ринку
високотехнологічної продукції. Воно включає державне стимулювання
енергозбереження, розвиток літакобудування через механізми
фінансового лізингу, здійснення технічного переозброєння Збройних
сил та правоохоронних органів за рахунок продукції вітчизняного
виробництва, реалізацію державних програм розвитку виробництва
медпрепаратів та медичної техніки, комп'ютеризації середніх шкіл,
технічного та технологічного переоснащення навчального процесу у
вищих навчальних закладах тощо.
 По-п'яте. Задоволення зростаючого платоспроможного попиту у
галузі сучасних інформативних послуг (інформатики,
телекомунікацій, індустрії звуко- і відеозапису, фінансових
послуг, програмного забезпечення, випуску комп'ютерів, оргтехніки,
електронного зв'язку). Реалізацію цього попиту мають забезпечувати
не стільки іноземні, скільки національні підприємства. Їх розвиток
потрібно стимулювати, ширше залучати для цього іноземних
партнерів, створювати необхідні валютно-фінансові, правові та
організаційні передумови.
 По-шосте. Створення умов для платоспроможності аграрного
сектора економіки, його товарності, подолання системи бартерного
обміну, введення в економічний обіг земельних ресурсів,
забезпечення структурно-майнових змін у відносинах між суб'єктами
сільськогосподарського виробництва.
 Разом з удосконаленням аграрного сектора потребує всебічного
розвитку сфера його сервісного обслуговування та
матеріально-технічного забезпечення. Свого часу замість
модернізації та технологічного оновлення вітчизняних підприємств
перевага надавалася імпорту зарубіжної сільгосптехніки під урядові
гарантії. Це була помилка, яка нині виправляється. За останні роки
суттєво оновлено номенклатуру виробництва вітчизняної
сільгосптехніки. Така політика має бути продовжена у 2000-2004 рр.
 По-сьоме. Прискорення житлового будівництва, яке намічається
на 2000-2004 рр. Це забезпечить додатковий попит на будівельні
матеріали, меблі, засоби зв'язку і телекомунікацій,
електротехнічні вироби, побутову техніку, теле-, відеоприлади і
компоненти до них, послуги будівництва, транспорту, сервісу та
інші.
 По-восьме. Поступове збільшення фінансування будівництва і
модернізації загальноекономічної інфраструктури
(транспортно-комунікаційних систем, зв'язку, електропередачі,
енергетичних комплексів, комунально-побутових об'єктів, системи
утилізації відходів і відновлення природи), перехід у цій сфері до
змішаного багатоджерельного фінансування, створення тут значної
частини нових робочих місць.
 Завдання інвестиційної
 стратегії
 Досягнення стратегічної мети - стабільного
соціально-економічного розвитку - потребує нарощування
інвестиційних ресурсів, послідовного збільшення частки капітальних
вкладень у ВВП, поліпшення структури інвестиційних джерел та
оптимізації напрямів їх вкладення. З цією метою Уряд має
забезпечити ефективну реалізацію довготермінової стратегії
розвитку інвестиційного потенціалу, його ефективне використання
передусім для створення високопродуктивних робочих місць.
 Завдання полягає в тому, щоб забезпечити стимулювання
процесів нагромадження й ефективного використання інвестиційних
ресурсів відповідно до визначених пріоритетів економічного
зростання, зокрема перспектив інноваційного розвитку. Передумовою
для цього має стати макроекономічна стабільність, що сприятиме
акумулюванню внутрішніх і зовнішніх ресурсів шляхом підвищення
довіри інвесторів до економічної політики та зменшення рівня
ризику інвестування.
 Для нормалізації процесу відтворення норма чистих заощаджень
повинна зрости не менше як до 20% ВВП. Інструментами реалізації
цього завдання можуть стати:
 - послаблення податкового навантаження на товаровиробників;
 - інтенсивне оновлення основних фондів шляхом вдосконалення
амортизаціїної політики та за рахунок прибутку підприємств;
 - всебічний розвиток системи лізингу машин і обладнання;
 - зменшення витратного навантаження на економіку з боку
незадіяних виробництв, виведення з експлуатації фізично зношених
основних фондів;
 - запровадження ефективної системи страхування інвестиційних
ризиків шляхом створення державних та недержавних страхових
компаній за участю іноземних інвесторів;
 - узгодження грошово-кредитної та бюджетно-податкової
політики із завданнями інвестиційної стратегії;
 - передача об'єктів соціально-культурної сфери з балансу
підприємств на баланс місцевих органів виконавчої влади;
 - широке залучення іноземних інвестицій.
 Значний потенціал інвестиційних ресурсів мають домашні
господарства. У країнах з розвинутою ринковою економікою чверть
національних заощаджень формується за рахунок цього джерела. Уряд
має забезпечити впровадження системи заходів для посилення довіри
населення до вітчизняних кредитно-фінансових установ шляхом
гарантування повного збереження коштів та одержання сталого
відсоткового доходу. Верховна Рада повинна прискорити прийняття
нової редакції Закону "Про фонд гарантування вкладів фізичних
осіб".
 Дальшого розвитку мають набути фінансова інфраструктура,
медичне і соціальне страхування, страхування приватного житла,
транспортних засобів, емісія цінних паперів для продажу населенню,
підтримка приватних інвестицій у житлове будівництво.
 Потрібно відновити інвестиційну діяльність держави. Перевага
у визначенні напрямів державного інвестування повинна надаватися
виробництвам, що формують "точки зростання", а також галузям, які
забезпечують створення інфраструктури, наукоємним і
високотехнологічним виробництвам.
 Державні інвестиції слід використовувати як засіб створення
первинних умов для залучення приватних та іноземних інвестицій у
розвиток пріоритетних галузей. Особливої уваги вимагають
інвестиційні проекти зі змішаним фінансуванням - з використанням
державної частки інвестицій як гарантії цільового спрямування
інвестиційних ресурсів та можливістю дальшої приватизації.
 Активна регіональна політика
 У тісному поєднанні з адміністративною реформою має
розглядатися розв'язання проблем регіональної політики. Така
політика передбачає створення ефективно діючої системи влади та
управління в центрі і в регіонах, фінансово-економічне та
нормативно-правове забезпечення останніх на основі оптимального
поєднання загальнодержавних, регіональних та місцевих інтересів.
 Державна регіональна політика спрямовуватиметься на надання
істотного динамізму регіональному соціально-економічному розвитку
шляхом більш повного та ефективного залучення в господарський обіг
ресурсного потенціалу регіонів, використання переваг
територіального поділу і кооперації праці на основі розширення
повноважень і підвищення відповідальності місцевих органів
виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за вирішення
поточних і перспективних проблем територій.
 Ключовими завданнями регіональної політики мають стати:
 По-перше. Запровадження механізмів стимулювання соціального
та економічного розвитку депресивних територій. Ця проблема,
успадкована нами від попередніх часів, нині поглибилася. Якщо у
1991 р. диференціація між максимальним і мінімальним значенням
показника випуску промислової продукції на душу населення у
регіонах складала 2,2 раза, то у 1999 р. - вже 12 разів. Частка
п'яти найменш промислово розвинених регіонів в загальному обсязі
виробництва скоротилася відповідно з 7,7 до 3,2%. Співвідношення
між доходами на душу населення становить 6,5 раза, між
надходженнями податків - 9 разів.
 Здійснення економічної та соціальної політики, спрямованої на
поетапне подолання зазначеної диференціації, має бути віднесене до
найважливіших державних пріоритетів на наступні п'ять років і
більш віддалену перспективу. Цій проблемі треба надати офіційного
статусу. Кабінет Міністрів повинен у першому півріччі 2000 р.
опрацювати і подати на розгляд Верховної Ради проект закону про
прискорення соціального та економічного розвитку депресивних
територій.
 По-друге. Делегування значної частини управлінських функцій у
регіони, істотне посилення їх ролі та відповідальності у вирішенні
всього комплексу завдань ринкових перетворень, проблем соціальної
політики, економічного та науково-технічного розвитку, розвитку
духовної сфери. Особливе значення у цьому мають відіграти:
 - заснування у 2000 р. розгорнутої мережі регіональних
агентств розвитку;
 - реформування міжбюджетних відносин, забезпечення (починаючи
з 2001 р.) гарантованої мінімальної доходної бази місцевих
бюджетів, запровадження механізмів заінтересованості органів
регіонального управління та місцевого самоврядування у зміцненні
місцевих фінансів шляхом закріплення за місцевими бюджетами на
довгостроковій основі часток загальнодержавних податків і
трансфертів та започаткування стратегічного бюджетного
планування. Прийняття Верховною Радою Закону "Про місцеві податки
і збори";
 - розширення прав та відповідальності регіонів у здійсненні
завдань земельної реформи, управління державним сектором
економіки, стимулювання підприємництва та поглиблення
міжрегіонального і прикордонного співробітництва.
 По-третє. Запровадження (з 2001 р.) єдиних мінімальних
соціальних стандартів та дієвих механізмів соціального захисту
населення незалежно від економічних можливостей регіонів. Перехід
до складання місцевих бюджетів на основі гарантованих фінансових
нормативів.
 По-четверте. Реалізація у кожному регіоні комплексних
трирічних програм досягнення продуктивної зайнятості.
 По-п'яте. Здійснення у 2003-2004 рр.
адміністративно-територіальної реформи. Передбачається, що у 2000
р. буде утворено Державну комісію з розробки, підготовки та
проведення в Україні реформи адміністративно-територіального
устрою.
 По-шосте. Важливим заходом у контексті державної регіональної
політики має стати запровадження в Україні двопалатного
парламенту. Це питання потребує законодавчого врегулювання.
 Удосконалення зовнішньоекономічної діяльності
 У контексті нової стратегії особливої ваги набувають питання
дальшого удосконалення зовнішньоекономічної діяльності,
забезпечення інтегрування української економіки в структури
світового економічного простору, міжнародного поділу праці,
прискореної адаптації економічних, правових та інституціональних
структур України до міжнародних стандартів, зокрема стандартів
Світової організації торгівлі (СОТ) та ЄС, активної участі нашої
держави у міжнародних економічних, науково-технічних та інших
організаціях, тісної взаємодії з ними.
 Входження України у світовий економічний простір можливе лише
на базі відкритості економіки з одночасним застосуванням комплексу
заходів щодо захисту внутрішнього ринку. Сценарій відгородження
від зовнішнього світу, який відстоюється деякими політичними
силами, є небезпечним і безперспективним.
 Сучасні процеси глобалізації вимагають від України якомога
ширшого залучення її в міжнародну торговельну систему. Особливого
значення набуває остаточне вирішення питань, що стосуються вступу
України до СОТ та втілення в життя положень Угоди про партнерство
і співробітництво з ЄС. Це сприятиме більш повній реалізації, з
одного боку, експортного потенціалу українських підприємств (не
лише кількісно збільшити обсяги експорту, а й змінити його
структуру), з іншого - залученню іноземних інвестицій.
 Є гостра потреба в розробці та здійсненні Державної програми
стимулювання експорту продукції, в т.ч. продукції
високотехнологічних виробництв. Навіть з урахуванням того, що
наслідки реалізації такої програми повною мірою виявляться лише
через 3-5 років, необхідно цілеспрямовано створювати передумови
"прориву" у цих напрямах. Водночас потребує вирішення питання щодо
налагодження ефективної експортної інфраструктури вітчизняних
підприємств та їх об'єднань. Йдеться про формування розгалуженої
системи збуту товарів і послуг за кордоном шляхом створення мережі
торгових представництв, комерційних агентів, оптових складів,
виставкових центрів та інших структур, які забезпечуватимуть
маркетингову і рекламну підтримку експорту українських товарів та
послуг.
 Дальшого вдосконалення потребує митна служба.
 Уряд повинен розробити додаткові заходи, спрямовані на
здійснення політики активного стимулювання іноземних інвестицій,
залучення їх у сферу приватизації, спрощення візового режиму для
іноземних інвесторів, закріплення прав інвесторів на придбання у
власність земельних ділянок, на яких розміщуються об'єкти
інвестування. Має бути реалізована програма оздоровлення
Експортно-імпортного банку України, підвищення його впливу на
здійснення основних завдань зовнішньоекономічної політики.
 Зовнішньоекономічна діяльність України має залишатися
багатовекторною. Потрібно не лише закріпити, а й забезпечити
дальше посилення її геополітичної диверсифікації, акцентуючи увагу
(з урахуванням визначених пріоритетів) на європейському напрямі,
посиленні економічного співробітництва зі США. Це дуже важливо,
враховуючи завдання інноваційного розвитку.
 Набуватиме розвитку регіональне співробітництво України.
Йдеться про зміцнення ролі й позицій нашої держави у
Центрально-Східній Європі, насамперед відносинах з Польщею,
забезпечення нашої участі в практичній реалізації проектів і
програм в рамках Пакту стабільності для Південно-Східної Європи та
Центральноєвропейської ініціативи, проведення роботи щодо дальшого
розвитку Балто-Чорноморського процесу, посилення практичної
співпраці в рамках регіональних організацій. Особливої ваги
набуває співробітництво України з Центральноєвропейською
Асоціацією вільної торгівлі.
 Принципово нові можливості у зовнішньоекономічних відносинах
відкриваються у зв'язку з підписанням Договору про дружбу
( 643_006 ), співробітництво і партнерство між Україною і
Російською Федерацією, прийняттям Програми економічного
співробітництва на 1998-2007 рр. ( 643_091 ). У цьому контексті
поглиблення зовнішньоекономічних зв'язків з Росією розглядається
як важлива складова стратегії економічного зростання.
 Україна стимулюватиме поглиблення економічних зв'язків з
іншими країнами СНД, зокрема співробітництво у науково-технічній
сфері, задіяння у повному обсязі механізмів вільної торгівлі і
виробничої кооперації, розвиток прикордонної інфраструктури та
систем прикордонного інформаційного зв'язку.
 Повинен бути задіяний наявний потенціал
торговельно-економічного та науково-технічного співробітництва
України з її традиційними партнерами в країнах Азії та
Азіатсько-тихоокеанського регіону, зокрема з Китаєм, Індією,
В'єтнамом, Республікою Корея та іншими державами. Потребують
активізації зовнішньоекономічні зв'язки з країнами Африки та
Латинської Америки.
 IV. ПІДВИЩЕННЯ КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОСТІ
 НАЦІОНАЛЬНОЇ ЕКОНОМІКИ
 Для України є лише один можливий шлях довгострокового
стабільного зростання. Це розширення внутрішнього ринку та
підвищення конкурентоспроможності національної економіки, її
окремих виробництв та галузей. У цьому контексті всі дії Уряду,
окремих міністерств, інших центральних органів виконавчої влади,
їх структурна, бюджетна, фінансова, а також макроекономічна
політика оцінюватимуться Президентом України за єдиним критерієм -
підвищення конкурентоспроможності економіки держави.
 Це завдання має реалізуватися через:
 - нову стратегію наукової та промислово-інноваційної
політики;
 - запровадження надійної системи енергозабезпечення та
енергозбереження;
 - перетворення АПК у високоефективний сектор економіки;
 - утвердження України як транзитної держави, розвиток
інформативних систем.
 Стратегія наукової та промислово-інноваційної
 політики
 Основна мета промислово-інноваційної політики - забезпечення
модернізації та структурної перебудови виробничого потенціалу,
зниження його енерго- та матеріалоємності, підвищення
конкурентоспроможності.
 Утвердження нової інноваційної стратегії не може
здійснюватися шляхом відтворення старої науково-технічної
політики. Завдання полягає в тому, щоб розробити і впровадити (в
т. ч. через структури цільових програм) нові мотиваційні механізми
інноваційного процесу, забезпечити його комерціалізацію,
спрямованість на задоволення ринкового попиту.
 Водночас фінансування інноваційних пріоритетів не може
будуватися лише на комерційних засадах. Разом з економічним
потрібно враховувати і національно-стратегічний, геополітичний,
культурологічний та інші аспекти реалізації цих пріоритетів, що
передбачає забезпечення оптимального зв'язку кредитної,
фінансової, промислової та науково-технологічної політики. Тільки
такий зв'язок здатний забезпечити відтворення інноваційного
процесу, стимулювання технологічних нововведень і технічних
зрушень у різних сферах економічного розвитку, загальну
активізацію інвестиційної діяльності.
 Реалізація завдань промислово-інноваційного розвитку
української економіки передбачає:
 По-перше. Прийняття Програми структурної перебудови економіки
України на 2001-2004 рр. забезпечить реалізацію головних
пріоритетів економічного розвитку, вирішальним серед яких є
конкурентоспроможність національної економіки.
 По-друге. Застосування стосовно високотехнологічних
виробництв програмно-цільових методів економічного управління.
Повоєнний досвід країн Західної Європи та Японії підтверджує цей
висновок. Йдеться про реалізацію вже існуючих державних, програм,
пов'язаних із створенням нових поколінь літаків, ракетоносіїв,
виробництвом окремих видів озброєнь і військової техніки,
розвитком комп'ютерної індустрії, суднобудування, супутникових
технологій тощо.
 Розвиток зазначених галузей, які завдяки своїй наукоємності
та високій технологічності вже зараз фактично є в Україні
інноваційними лідерами, має відіграти відчутну стимулюючу роль у
технологічному оновленні інших сфер національної економіки.
Імпульси інноваційного розвитку отримають металургія, хімія,
приладобудування, електроніка, електротехніка та інші галузі.
 По-третє. Реалізація Комплексної державної програми з
енергозбереження.
 По-четверте. Розвиток на основі сучасних та світових
досягнень національної інформаційної інфраструктури, створення та
використання перспективних інформаційних технологій,
телекомунікаційних мереж, засобів інформатики та систем зв'язку.
Україна має значний, визнаний у світі, науково-технологічний
потенціал та фундаментальні дослідження у цих галузях.
 Особливу увагу слід приділити розвитку мережі "Інтернет" в
Україні.
 Важливе значення має запровадження стимулів до створення та
практичного застосування нових речовин та матеріалів із заданими
властивостями, в т. ч. стратегічних матеріалів для електронної
промисловості.
 По-п'яте. Розвиток біологічної галузі, яка також має
унікальний науково-технологічний потенціал. За умов державної
підтримки та розвитку відповідної інфраструктури Україна зможе
забезпечити вихід на світовий ринок зі зразками
конкурентоспроможної біологічної продукції, які не мають аналогів
у світі. Йдеться про виробниче впровадження нових біотехнологій, у
т. ч. для сільського господарства, переробних галузей, легкої та
харчової промисловості, виробництва ліків, діагностичних
препаратів, очищення від радіоактивних забруднень тощо.
 По-шосте. Утворення фінансово-промислових груп, у т. ч.
транснаціональних, а також горизонтальних та вертикальних
холдингових компаній, науково-технічних центрів, технополісів,
технопарків тощо. У перспективі ці структури мають утворити
основний стрижень науково-технологічного та інноваційного процесу.
Окремі з них можуть розвиватися через механізми вільних
економічних та офшорних зон. Визначення мережі та здійснення
організаційних заходів, спрямованих на утвердження таких структур,
повинне розглядатися як одне з ключових завдань Уряду на найближчі
роки.
 Водночас слід активно сприяти розвитку венчурного бізнесу, як
одного з найважливіших елементів інноваційної системи. Необхідно
якомога повніше реалізовувати потенціал малих і середніх
підприємств, що займаються ризикованими науково-технологічними
проектами. Від цього значною мірою залежить сучасне і майбутнє
вітчизняної економіки.
 По-сьоме. Здійснення Урядом заходів щодо стимулювання
експортної орієнтації високотехнологічних виробництв. Водночас
пріоритетною має стати політика розширення внутрішнього ринку
високотехнологічної продукції.
 По-восьме. Інституційне забезпечення державної інноваційної
політики:
 - посилення координації фундаментальних досліджень в
академічному, вузівському та галузевому секторах науки;
 - удосконалення чинної та розробка нової нормативно-правової
бази забезпечення ефективного захисту прав на об'єкти
інтелектуальної власності;
 - створення сучасної патентно-інформаційної бази та
довідково-пошукового апарату до неї з використанням світових
досягнень інформатики в патентній технології;
 - визначення державної політики приватизації установ
науково-технічної сфери;
 - адаптація та наближення до європейських стандартів системи
стандартизації та сертифікації, а також системи державної
статистики науково-технічного прогресу;
 - запровадження системи стимулювання кооперації науки і
виробництва, механізмів регіональної підтримки науково-технічної
діяльності;
 - створення галузевих та регіональних центрів трансферу
високих технологій;
 - сприяння міжнародному співробітництву в інноваційній сфері,
її інформаційному та консалтинговому забезпеченню, розвитку
трансферу технологій.
 Політика енергозабезпечення та енергозбереження
 Суспільне виробництво України є одним з найбільш енергоємних
у Європі. Незважаючи на те, що вона імпортує понад 41% від
загального обсягу споживання паливно-енергетичних ресурсів,
ефективність використання енергії дуже низька. Вона приблизно у
шість разів нижча, ніж у країнах з подібним рівнем доходів і ще
більшою мірою - від рівня країн з розвиненою економікою. Якщо в
Німеччині енергоємність ВВП складає 0,19 кілограма умовного палива
на долар, то в Україні - 1,91. Як наслідок, нині в нашому
енергосекторі склалася по суті критична ситуація. Без її
поліпшення неможливий не тільки прогрес в економіці, а й її
загальна стабілізація.
 Проблеми в енергозабезпеченні органічно пов'язані з наявними
в українській економіці кризовими процесами, в концентрованому
вигляді відбивають їх сутність та багатоаспектність. Це потребує і
комплексних підходів до розв'язання цих проблем.
 До особливо гострих з них відносяться неплатежі та
бартеризація розрахунків, відсутність конкурентного ринку.
Деформованість енергоринку веде до цінових диспропорцій, значного
здорожчання енергетичних ресурсів, перерозподілу прибутків від
енергокомпаній до посередників, масових зловживань.
 Водночас енергетична проблема в Україні не зводиться лише до
питань енергоринку, хоча вона дуже дає про себе знати. Виключну
актуальність мають проблема енергозбереження, реалізація Державної
програми з цих питань. Завдання Уряду - запровадити ефективні
економічні стимули енергозбереження.
 Ситуація на енергоринку тісно пов'язана з системою обліку
енергоспоживання, фінансуванням бюджетних споживачів енергетичних
ресурсів, платоспроможністю населення та суб'єктів господарювання,
доступністю кредитів, диверсифікованістю платіжних інструментів
тощо.
 Усе це вимагає від Уряду щорічного опрацювання енергетичного
балансу держави. В основі поточних та стратегічних заходів
розвитку енергоспоживання має бути рішуче поглиблення ринкових
перетворень в паливно-енергетичній галузі, диверсифікація існуючих
та пошук альтернативних джерел енергопостачання з урахуванням
кон'юнктури світового ринку. Для цього потрібно:
 По-перше. Послідовне проведення приватизації енергетичної
галузі та належне її правове забезпечення.
 По-друге. Реформування системи управління енергетичною
галуззю, гнучке поєднання інструментів державного регулювання та
корпоративного управління, створення високоефективних інтегрованих
паливно-енергетичних компаній.
 По-третє. Подолання неплатежів за використані енергоносії та
виключення з практики платежів у немонетарній формі. Помилкою
попереднього складу Уряду було те, що він прагнув робити це суто
адміністративними заходами. Досвід останніх років доводить:
потрібне створення прозорого ефективного енергоринку, формування
на його основі рівноважних міжгалузевих цін. Особливе значення в
цьому має оптимізація політики тарифного та нетарифного
регулювання зовнішньоекономічної діяльності на цьому ринку.
 По-четверте. Скасування податкових та інших видів пільг,
передбачених для окремих категорій споживачів енергетичних
ресурсів. Завдання полягає в тому, щоб уже в цьому році перейти на
повне відшкодування споживачами витрат в енергетичному секторі.
Водночас необхідно посилити адресність дотацій громадянам за
споживання енергоресурсів.
 По-п'яте. Розвиток власної сировинно-ресурсної бази
паливно-енергетичного комплексу, розширення розвідки та видобутку
запасів нафти та газу.
 Ефективної державної підтримки потребує вугільна
промисловість. Останнім часом зупинено багаторічне падіння
видобутку вугілля. У минулому році його приріст склав 4,6 млн.
тонн.
 Однак проблема реформування та фінансового оздоровлення
галузі ще лишається дуже складною і гострою. Вугільна
промисловість потребує глибокої реконструкції (у т. ч. і за
рахунок іноземних кредитів), закриття безперспективних шахт, які є
тягарем для економіки держави, уникнення пов'язаних з цим масового
безробіття шахтарів, розвалу соціальної інфраструктури. Потрібно
привести у відповідність з потребами національної економіки
структуру галузі, забезпечити нарощування видобутку дефіцитних
марок вугілля, адаптувати організаційні структури галузі до роботи
в нових економічних умовах. Вимагає невідкладного вирішення
проблема істотного підвищення якості енергетичного вугілля та
організації видобутку метану вугільних родовищ.
 Водночас пропонується внести уточнення у стратегію
енергозабезпечення з наданням переваги технічному переоснащенню
теплових електростанцій на базі енергоефективних технологій,
комбінованого виробництва теплової та електричної енергії.
Потрібна державна програма запровадження маневрових ТЕС,
парогазових установок з котлами-утилізаторами, технологій
спалювання вугілля з його газифікацією та в циркулюючому киплячому
шарі тощо. Це дозволить не лише підвищити енергетичну незалежність
країни, а й відкрити перспективу вугільній промисловості, задіяти
відповідні потужності вітчизняного машинобудування, чорної та
кольорової металургії, хімічної промисловості, приладобудування та
будіндустрії, істотно знизити потреби в імпорті природного газу.
Потрібно враховувати і зацікавленість у такій політиці іноземних
інвесторів, а також екологічний аспект цієї проблеми. Втілення в
життя відповідної програми може стати важливим інструментом
розвитку внутрішнього ринку, а відтак і пріоритетом економічної
політики на наступне п'ятиріччя.
 Предметом постійної уваги Уряду має бути й атомна енергетика.
Потрібно забезпечити введення в дію енергоблоків АЕС високого
ступеня готовності, модернізацію та реконструкцію діючих
енергоблоків АЕС з метою підвищення їх надійності та безпеки,
здійснення заходів із створення повного циклу виробництва ядерного
палива, розширення випуску обладнання для АЕС та зняття з
експлуатації блоків Чорнобильської АЕС, перетворення об'єкта
"Укриття" на екологічно безпечну систему.
 Необхідно забезпечити добудову гідроакумулюючих
електростанцій, підтримку розвитку нетрадиційних і відновлюваних
джерел енергії та малої гідро- і теплоенергетики.
 Реформи в аграрному секторі
 Держава надаватиме пріоритетного значення розвитку сільського
господарства. Зусилля держави концентруватимуться на відродженні
села, сприянні розвитку і зростанню обсягів аграрного виробництва,
перетворенні АПК у високоефективний, експортоспроможний сектор
економіки. Буде багатим село - обов'язково зростатиме добробут
населення. Усе це передбачає, що агропромисловий комплекс має
стати одночасно й лідером економічних реформ.
 Досягнення між Президентом України, Верховною Радою та Урядом
політичного консенсусу у виробленні стратегії дальшого поглиблення
реформ в аграрному секторі - одне з актуальних і невідкладних
завдань на найближчий період.
 У питаннях реформування АПК найгострішою є проблема
прискорення земельної реформи. Потрібно довести до логічного
завершення проголошений у жовтні 1994 р. основний принцип
реформування земельних відносин: земля повинна належати тим, хто
її обробляє, мати власника і господаря.
 Ми вже пройшли значну частину шляху до утвердження приватної
власності на землю. Селяни стали власниками земельних паїв, однак
отримані ними сертифікати не забезпечують реалізацію права
володіння, користування та розпорядження приватною власністю на
землю у повному обсязі. Тут зупинилися на півдорозі, що вкрай
небезпечно. Основне завдання аграрної реформи - запровадження
дійового мотиваційного механізму докорінної перебудови
сільськогосподарського виробництва, підвищення його якісних
характеристик та ефективності - виявилося нереалізованим. А без
цього марно сподіватися на залучення в АПК серйозних інвестицій на
його технічне та технологічне переоснащення, формування на селі
реального власника, підвищення добробуту та соціального захисту
сільських жителів.
 Указ Президента України "Про невідкладні заходи щодо
прискорення реформування аграрного сектора економіки" ( 1529/99 )
створює вагомі передумови для істотного прискорення ринкових
перетворень на селі, завершення реформування громадського сектора
сільськогосподарського виробництва на основі приватної власності.
 Однак визначених Указом норм (за всієї їх значущості)
недостатньо для відчутної зміни на селі ситуації на краще.
Приватна власність і засновані на її підвалинах нові господарства
не запрацюють, якщо не буде створено ефективних механізмів
кредитного обслуговування села, спеціалізованих банківських
інституцій. Зробивши крок до утвердження приватної власності на
землю, потрібно одночасно визначитися і стосовно проблеми
кредитування.
 Потрібно вирішити і питання реструктуризації боргових
зобов'язань колективних сільськогосподарських підприємств при їх
реформуванні у приватні підприємства і господарства з орендними
відносинами. Цей крок також може бути ефективним лише за
відповідної системи кредитування.
 Таким же нагальним є інституціональне забезпечення реформ та
створення на селі сучасної ринкової інфраструктури.
 Потребує суттєвого удосконалення й заснована раніше (державна
за своєю суттю) система лізингу сільгосптехніки. І в цьому питанні
ми повинні дивитися вперед. Через кілька років наявна на селі
техніка стане повністю непридатною для експлуатації. Утвердження
приватної власності на землю створює передумови для відповідних
змін і в механізмах лізингу.
 Реформування економічних відносин на селі відбудеться лише за
умов захисту прав власника на землю. Інструменти такого захисту
існують у всіх країнах, де діють відповідні відносини. Слово за
Верховною Радою. Потрібно усунути всі можливі колізії в цьому
питанні.
 Вирішення зазначеного комплексу завдань визначає зміст
реформи аграрних відносин, яку ми маємо здійснити в Україні у
максимально стислі строки - за 2000-2001 рр. Її ключовими
напрямами повинні стати:
 По-перше. Реальне реформування колективних
сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності.
Держава повинна гарантувати свободу вибору організаційних форм
приватного господарювання, що приходять на зміну КСП.
Визначальними у цьому мають бути вищий рівень персоніфікації
власності, максимальне забезпечення цілісності
господарсько-територіальних комплексів, що забезпечить ефективне
використання землі та майна, розвиток соціальної сфери села.
 По-друге. Перехід на земельно-орендні відносини між
власниками землі (земельних паїв) та суб'єктами господарювання. У
цьому процесі необхідно забезпечити:
 - обов'язкову платність при використанні землі між суб'єктами
земельних відносин, що стимулюватиме закріплення на землі більш
ефективного господаря, раціональніше її використання та сприятиме
соціальному захисту (через орендну плату) селян - власників землі;
 - спрощену процедуру індивідуальної і групової передачі
селянами земельних паїв та майна в оренду приватним формуванням і
введення повідомно-реєстраційного порядку передачі - одержання
земельних паїв в оренду;
 По-третє. Розвиток особистих підсобних господарств і
перетворення найбільших із них у товарні господарства селян -
міні- фермерські господарства. За роки незалежності та переходу до
ринкової системи приватний сектор забезпечив відчутне зростання
обсягів виробництва. Його частка у виробництві
сільськогосподарської продукції збільшилася з 29,4 до 59,9%.
 Для того, щоб надати більшого простору дальшому розвиткові
цього сектора, потрібно забезпечити:
 - безперешкодне вилучення селянами (за їх бажанням) земельних
паїв з КСП та розширення за рахунок цих паїв особистих підсобних
господарств без надання їм статусу юридичної особи (фермерських
господарств) і підвищення таким чином рівня товарності цих
господарств;
 - виділення селянам (на отриманий земельний пай) у натурі
майна в рахунок погашення майнового паю, заборгованості із
заробітної плати, а саме: будівель і споруд, приміщень, техніки,
робочої і продуктивної худоби, знарядь праці тощо.
 - вирішення питань щодо передачі у власність і користування
земельних ділянок працівникам соціальної сфери села (учителям,
медпрацівникам, працівникам закладів культури та іншим) за рахунок
земель запасу і резервного фонду;
 - прискорення організації сільськогосподарських сервісних
кооперативів.
 По-четверте. Всебічний розвиток інфраструктури ринку
сільгосппродукції, забезпечення його прозорості, паритетності,
створення рівних умов для конкуренції всіх учасників аграрного
ринку. З цією метою передбачається:
 - стимулювання створення селянських (фермерських)
кооперативів та приватних підприємств у сфері агросервісу,
переробки і збуту продукції шляхом поширення на всю сферу
агросервісу системи пільгового оподаткування, яка діє для
сільського господарства тощо;
 - забезпечення закупівлі для державних потреб ресурсів і
продукції та їх продаж сільгоспвиробникам виключно через аукціони
й біржі незалежно від власності та розмірів підприємств;
 - надання державної підтримки за програмами розвитку
аграрного сектора (племінна справа, селекція тощо) виключно на
конкурентних засадах і на зворотній основі або з пайовою участю
суб'єктів господарювання;
 - запровадження ефективних механізмів регулювання
експортно-імпортних операцій, недопущення імпорту неякісних
продуктів та продовольчих товарів, виробництво яких у необхідних
обсягах може здійснювати національний АПК.
 По-п'яте. Вдосконалення економічних і фінансово-кредитних
відносин на селі:
 - запровадження іпотечного кредитування під заставу землі з
реально діючим механізмом її вилучення у разі неповернення
кредитів;
 - заснування Земельного (іпотечного) банку;
 - створення механізму фінансових гарантій повернення кредитів
сільгосптоваровиробниками через спеціалізовані структури за
оцінкою платоспроможності та санації підприємств;
 - забезпечення адресності підтримки окремих диверсифікованих
галузей виробництва (наприклад, виробництва зерна) за рахунок
цільових позичок (насіння, техніка) під конкретну продукцію;
 - запровадження механізмів відповідальності власників та
керівників підприємств і господарств за своєчасну виплату
заробітної плати та дивідендів, а також за розрахунки з державою.
 По-шосте. Вдосконалення управління агропромисловим комплексом
та регулювання економічних відносин на ринкових засадах. З цією
метою передбачається:
 - розмежувати функції державного управління (форми власності
і господарювання, земельні, майнові та трудові відносини,
структуру управління, розвиток інфраструктури аграрного сектора
тощо) та функції господарського управління (ресурсне забезпечення,
організація виробництва, збут продукції, фінансово-кредитне
забезпечення тощо);
 - здійснити на рівні центральних органів виконавчої влади
дальше об'єднання функціонально споріднених інститутів, перевести
на корпоративне утримання галузеві й господарські структури
управління;
 - реорганізувати на місцевому рівні управління сільського
господарства в підрозділи (агентства) з реформування та сприяння
розвитку агропромислового комплексу (з покладенням на них
вирішення завдань земельної реформи, розвитку агросервісної
інфраструктури та інфраструктури продовольчого ринку).
 Предметом особливої уваги має стати створення сучасної
ринкової системи матеріально-технічного забезпечення
сільськогосподарського виробництва.
 По-сьоме. Проведення аграрної реформи потребує суттєвого
удосконалення правового забезпечення.
 Кабінет Міністрів зобов'язано внести протягом трьох місяців
на розгляд Верховної Ради зміни і доповнення до Земельного кодексу
України, підготувати і подати у встановленому порядку проекти
законів "Про купівлю та продаж земельних ділянок", "Про земельний
(іпотечний) банк" та "Про особисте селянське господарство".
 Водночас Уряду доручено розробити та подати Президентові
України на розгляд:
 - Концепцію формування і функціонування аграрного ринку на
2000-2004 рр., в якій передбачити значне обмеження державного
втручання в аграрний ринок, продаж ресурсів та закупівлю продукції
державою (уповноваженими органами) на ринкових засадах (на біржі)
з метою підтримки цін, пропозицій і попиту, та створення
розгалуженої мережі агросервісних та інфраструктурних установ;
 - Концепцію розвитку соціальної сфери села;
 - Концепцію соціального страхування селян з урахуванням
реального реформування сільськогосподарського виробництва на
засадах приватної власності на землю і майно, приватних або
сімейних форм господарювання на селі.
 Утвердження України як транзитної держави.
 Удосконалення національної мережі зв'язку
 Важливе місце в економічній політиці держави має бути
відведено невідкладному опрацюванню та реалізації Комплексної
програми утвердження України як транзитної держави. Передбачено у
2000-2004 рр. значно активізувати роботу над створенням
(відповідно до міжнародних стандартів) національної мережі
міжнародних транспортних коридорів та її інтегрування у
транспортні системи країн Європи і Азії, Балтійського та
Чорноморського регіонів. Водночас треба спростити порядок перетину
державного кордону України, розширено співробітництво з
міжнародними транспортними організаціями, забезпечити приєднання
України до міжнародних конвенцій та угод у галузі міжнародних
перевезень.
 Завданням стратегічної ваги є реалізація проектів, які мають
забезпечити участь України у формуванні міжнародних
транспортно-комунікаційних мереж, у тому числі доставці
каспійських енергоресурсів на вітчизняний та міжнародні ринки.
 Фінансування відповідних капіталовкладень слід здійснювати з
застосуванням фіскальних стимулів, а також шляхом укладання
концесійних угод, розміщення цільових емісій цінних паперів на
внутрішньому та міжнародних фондових ринках, формування
міжнародних фінансово-промислових груп, застосування лізингових
механізмів, залучення коштів приватних інвесторів, у т. ч.
зарубіжних та міжнародних фінансових інституцій.
 З метою збереження і стабільного розвитку стратегічної мережі
магістральних газо- і нафтопроводів забезпечувати виважену і
збалансовану тарифну політику в межах неухильного дотримання
відповідних міжнародних норм і стандартів.
 Увага Уряду має бути сконцентрована на удосконаленні
національної мережі зв'язку на базі новітніх технологій,
забезпеченні її інтегрування у глобальну інформаційну структуру,
на забезпеченні участі України у міжнародних проектах будівництва
транс'європейських волоконно-оптичних ліній зв'язку тощо.
 Важливим завданням на 2000-2004 рр. є реконструкція
телефонних мереж загального користування з використанням
новітнього вітчизняного обладнання - цифрових систем комутації
С-32, ЕАТС "Донець", "Євроквант", стимулювання роботи підприємств,
що спеціалізуються на виробництві цифрових радіорелейних станцій,
засобів мобільного зв'язку, комплексу обладнання глобальної
морської системи рятування та забезпечення безпеки судноплавства,
у т. ч. гідролокаційного обладнання.
 Розвиток туризму
 Україна має значні потенційні можливості динамічного розвитку
туристичної індустрії й відповідної інтеграції у світовий
туристичний простір. Однак цей потенціал реалізується недостатньо.
Позначається відсутність адаптованої до умов ринкових перетворень
державної стратегії розвитку туристичної галузі. З урахуванням
цього Уряд має опрацювати довгострокову Державну програму
розвитку туризму, сприяти створенню організаційно-правових та
економічних засад становлення туризму, як високорентабельної
галузі економіки, важливого засобу культурного та духовного
виховання громадян України, відтворення їх трудового потенціалу.
 Основу державної політики в галузі туризму повинні складати
такі чинники:
 - державне стимулювання внутрішнього та іноземного (в'їзного)
туризму, в тому числі через удосконалення системи оподаткування;
 - поетапна приватизація туристичних об'єктів з їх
інфраструктурою;
 - державне фінансування відновлення пам'яток архітектури,
культури, історії України;
 - залучення коштів підприємницьких структур, суб'єктів
туристичної діяльності для розвитку інфраструктури туризму (шляхи,
пункти пропуску, системи водопостачання та каналізації, зв'язок,
служби сервісу тощо);
 - створення сприятливих умов для збільшення туристичних
потоків шляхом спрощення згідно з міжнародною практикою візових,
митних і прикордонних формальностей;
 - залучення приватного сектора, особливо у сільській
місцевості, до рекреаційно-туристичного підприємництва та
підсобної діяльності у сфері туризму;
 - державне сприяння просуванню на міжнародний ринок
туристичного продукту України через міждержавні угоди та програми;
 - створення сучасної інформаційно-маркетингової служби у
сфері туристичного бізнесу;
 - проведення науково-дослідних, проектних і пошукових робіт з
актуальних проблем розвитку рекреаційно-туристичних господарств,
використання природного та історико-культурного потенціалу
країни, створення геоінформаційної системи "Туризм в Україні"
тощо.
 V. ОСНОВНІ ЗАВДАННЯ ТА НАПРЯМИ
 СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ
 Реалізація завдань економічного зростання створить необхідні
передумови для вирішення найбільш складних і назрілих проблем
соціальної політики. Ставиться за мету забезпечити у 2000-2004 рр.
зростання у 1,3-1,4 раза реальних доходів населення, забезпечення
продуктивної зайнятості та створення 1 млн. нових робочих місць,
поступове підвищення мінімального рівня трудових пенсій до межі
прожиткового мінімуму. Зі свого боку, активна соціальна політика
позитивно впливатиме на прискорення економічного розвитку, надання
цьому процесу необоротного характеру.
 Основними важелями соціальної політики наступного періоду
стануть:
 Адресна підтримка соціально
 незахищених верств населення
 По-перше. Головна увага зосереджуватиметься на визначенні та
невідкладній реалізації узгоджених з Верховною Радою механізмів (у
т. ч. за рахунок фінансових ресурсів, отриманих від продажу
високоліквідних об'єктів державної власності, земельних ділянок
несільськогосподарського призначення, інших об'єктів, приватизація
яких не загрожує національній безпеці України) погашення (не
пізніше кінця 2000 р.) та недопущення у майбутньому заборгованості
з заробітної плати, пенсій та інших соціальних виплат.
 По-друге. На принципах розподілу відповідальності між
державою, роботодавцями та громадянами удосконалюватиметься
система соціальної підтримки населення, яка має бути спрямована на
поглиблення адресності державної соціальної допомоги через
упорядкування на законодавчому рівні пільг, що надаються різним
категоріям населення, систему регулювання гарантованого
мінімального сукупного доходу. Поступово розмір цього доходу
повинен наближатися до величини прожиткового мінімуму залежно від
реального фінансового стану держави. На його основі буде
реформуватися діюча нормативно-правова база державних соціальних
стандартів та соціального захисту населення. Об'єктом державної
соціальної допомоги має виступати сім'я відповідно до рівня її
доходу.
 Мають бути прийняти та реалізовані Програма запобігання
бідності, а також Програма компенсації знецінених вкладів
громадян, оздоровлення Ощадбанку.
 По-третє. Необхідно здійснити національну та регіональні
програми професійної реабілітації та зайнятості інвалідів з метою
їх залучення до активного життя, а також Державну програму
забезпечення інвалідів спецавтотранспортом, протезно-ортопедичними
виробами, візками для пересування та іншими засобами реабілітації.
 По-четверте. Уряд має забезпечити належний контроль за
створенням на підприємствах всіх форм власності безпечних і
здорових умов праці.
 По-п'яте. Поглибленню державної підтримки малозахищених
верств населення повинне сприяти вдосконалення механізмів надання
субсидій на оплату житла, комунальних послуг, палива, в т. ч.
сільському населенню, запровадження (для окремих категорій
громадян залежно від рівня доходів) субсидій на послуги, пов'язані
з забезпеченням їх життєдіяльності (користування транспортом,
телефоном тощо).
 По-шосте. Ефективним засобом соціального захисту має стати
запровадження системи загальнообов'язкового державного соціального
страхування. Воно дозволить реалізувати конституційні права
громадян на матеріальне забезпечення у разі повної, часткової або
тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття
з незалежних від них обставин, а також старості. У 2000 р.
необхідно завершити роботу над створенням сучасної законодавчої
бази щодо реформування соціального страхування з метою наближення
його до європейських стандартів. Від цього значною мірою
залежатиме підвищення рівня соціального захисту загалом.
 По-сьоме. Предметом постійної уваги Уряду повинно стати
удосконалення механізмів соціального захисту ветеранів війни,
людей похилого віку, а також громадян, які постраждали від
наслідків Чорнобильської катастрофи.
 Актуальні завдання пенсійної реформи
 Кабінет Міністрів зобов'язано у невідкладному порядку
вирішити комплекс проблем, пов'язаних з проведенням пенсійної
реформи, яка базуватиметься на принципах соціального страхування.
Головна її мета - підвищення державних гарантій у досягненні більш
високих соціальних стандартів у пенсійному забезпеченні громадян.
 У стислі строки необхідно створити основні правові і
організаційні умови для переходу до змішаної пенсійної системи.
Вона буде трирівневою і включатиме:
 - істотно реформовану державну розподільчу систему;
 - обов'язкові заощадження населення у пенсійних фондах;
 - добровільні пенсійні заощадження населення.
 Першочергової уваги потребує забезпечення необхідного
динамізму та фінансової стабільності пенсійної системи. Уряд
повинен:
 - вжити ефективних заходів для повної ліквідації і
недопущення у майбутньому утворення заборгованості перед
пенсіонерами;
 - запровадити до кінця 2000 р. персоніфікований облік внесків
населення в систему загальнообов'язкового державного страхування;
 - забезпечити поетапну оптимізацію співвідношення між
середньою пенсією і середньою заробітною платою, враховуючи
тривалість страхового стажу, величину заробітної плати та
демографічні показники. Удосконалити механізм коригування
заробітку при обчисленні пенсій;
 - стимулювати формування професійних пенсійних фондів,
насамперед у галузях і виробництвах з високим рівнем ризику втрати
працездатності;
 - здійснити плавне підвищення пенсійного віку у поєднанні з
заохоченням відстрочки виходу на пенсію;
 - розробити проекти законодавчих актів щодо посилення
зацікавленості громадян у довгострокових заощадженнях у
недержавних пенсійних фондах, а також механізми переходу до
обов'язкової нагромаджувальної системи з фіксованим розміром
відрахувань від заробітної плати. Потрібно забезпечити надійну
систему захисту вкладів населення в недержавні пенсійні та
страхові фонди;
 - забезпечити управління пенсійною системою на основі
партнерських відносин.
 Забезпечення випереджаючого
 зростання вартості робочої сили
 У 2000-2004 рр. здійснюватиметься політика, яка має
забезпечити випереджаюче зростання заробітної плати, що дозволить
підвищити купівельну спроможність населення, зробить доступним
задоволення його життєвих потреб. Це стане можливим завдяки
удосконаленню механізмів визначення мінімальної заробітної плати,
що розглядатиметься як державна гарантія нижньої межі заробітної
плати, основу якої складатиме прожитковий мінімум.
 Важливим інструментом реалізації цього завдання стане перехід
у 2000 р. до нового соціального стандарту - регульованої державою
мінімальної погодинної заробітної плати (обов'язкової для всіх
секторів економіки) з поступовим запровадженням погодинної оплати
праці. Посилюватиметься державний вплив на нормування праці. Це
сприятиме більш ефективному використанню робочого часу, створенню
додаткових робочих місць з неповним робочим днем, на допоміжних
роботах, у приватній сфері послуг, громадських і тимчасових
роботах.
 Невід'ємною складовою політики оплати праці стане
застосування сучасних мотиваційних і стимулюючих механізмів
високопродуктивної праці - таких, як участь працюючих у розподілі
прибутків, акціонуванні підприємств, визначенні розмірів
заробітної плати через оцінку особистого внеску та ділових якостей
працівників.
 Удосконалюватиметься податкове законодавство з метою
зменшення податкового навантаження як на фонд оплати праці, так і
на доходи громадян, що стане реальним джерелом зростання
номінальної і реальної заробітної плати.
 Уряд має забезпечити реалізацію державних гарантій щодо
індексації заробітної плати, яка підтримуватиме її стабільний
реальний рівень.
 Орієнтація стратегії економічного
 зростання на забезпечення продуктивної
 зайнятості
 Пріоритетним завданням наступного періоду стане максимальна
орієнтація стратегії економічного зростання на забезпечення
продуктивної зайнятості, скорочення безробіття. У 2000-2004 рр.
мають бути реалізовані Державна програма розвитку трудового
потенціалу України та щорічні регіональні програми зайнятості
населення. Головне їх призначення - створення нових і ефективне
використання наявних робочих місць, особливо в шахтарських
регіонах, моногалузевих містах та інших населених пунктах,
створення надійних механізмів забезпечення державних гарантій
працевлаштування молоді (зокрема випускників навчальних закладів,
звільнених з армії), підвищення якості та конкурентоспроможності
національної робочої сили, формування мотивації до продуктивної
праці в офіційному секторі економіки та високої трудової
активності.
 Діяльність органів влади спрямовуватиметься на здійснення
політики ефективної підтримки самозайнятості населення, сімейного
підприємництва, малого та середнього бізнесу, сприяння розвитку
громадських робіт, посилення соціального захисту безробітних
громадян та їх професійно-психологічної реабілітації.
 Реалізації політики зайнятості сприятиме розширення мережі
спеціальних (вільних) економічних зон.
 Прискорений розвиток житлового
 будівництва, забезпечення доступності
 житла для різних верств населення
 Уряд повинен забезпечити умови для прискореного розвитку та
розширення масштабів житлового будівництва. Останнім часом
створюються достатньо сприятливі умови для розв'язання цього
завдання, зокрема стимулювання будівельної галузі на основі
пільгового оподаткування, довгострокового (в т. ч. іпотечного)
кредитування, залучення заощаджень населення.
 Має бути збережена система забезпечення житлом найменш
соціально захищених верств населення, фінансування якої повинно
здійснюватися за рахунок державного та місцевих бюджетів.
Особливої уваги потребує розширення діючих програм "Власний дім"
для сільських забудовників та забезпечення житлом
військовослужбовців, підтримка молодіжного житлового будівництва.
Програми забезпечення населення житлом мають бути опрацьовані в
кожному регіоні. Їх реалізація розглядатиметься як одне з ключових
завдань регіональної політики. Ставиться завдання за 2000-2004 рр.
щонайменше подвоїти обсяги введення житла, зробило його доступним
для різних верств населення, створити такі умови, за яких кожен
громадянин міг би вільно, відповідно до своїх потреб та
можливостей, споруджувати житло, придбати його у власність чи
взяти в оренду.
 Охорона здоров'я населення та
 демографічна політика
 Важливим завданням виконавчої та законодавчої влади є
здійснення скоординованих кроків, спрямованих на поліпшення
охорони здоров'я населення. Уряд повинен забезпечити поетапне
збільшення державних асигнувань у цю сферу, їх раціоналізацію та
ефективне використання, підвищення якості медичних послуг,
переорієнтацію охорони здоров'я на суттєве посилення заходів з
попередження захворювань, запобігання інфекційним захворюванням,
зниження ризиків для здоров'я, що пов'язані з забрудненням та
шкідливим впливом довкілля.
 Потрібно вдосконалити надання спеціалізованої допомоги та
зниження впливу на дітей, підлітків і вагітних жінок шкідливих
чинників Чорнобильської катастрофи. Особливої уваги потребує
вдосконалення медичного обслуговування людей похилого віку та
мешканців села.
 Уряд має забезпечити дальше реформування системи охорони
здоров'я шляхом пріоритетного розвитку первинної медико-санітарної
допомоги, створення єдиного простору медичних послуг, формування
керованого розвитку платних медичних послуг та введення державного
соціального медичного страхування.
 Слід опрацювати механізми впровадження багатоканальності
фінансування галузі, створення конкуренції між надавачами медичних
послуг та забезпечення свободи вибору цих послуг. Водночас має
бути забезпечена доступність медичного обслуговування для
соціально незахищених верств населення шляхом затвердження
гарантованого рівня безоплатного медичного обслуговування.
 Потрібно запровадити нові механізми забезпечення медичних
закладів необхідними ліками та медобладнанням вітчизняного
виробництва. Дальшого вдосконалення потребує правова база охорони
здоров'я, яка має бути приведена у відповідність до норм і
принципів міжнародного права.
 Найважливішими пріоритетами демографічної політики мають
стати:
 - зниження смертності у всіх вікових групах населення,
особливо населення працездатного віку, збільшення тривалості
життя;
 - виховання у населення бережливого ставлення до свого
здоров'я та здоров'я оточуючих, пропаганда здорового способу
життя, соціальний захист і моральне заохочення материнства,
посилення боротьби з пияцтвом, палінням, наркоманією та іншими
шкідливими звичками, сприяння розвитку фізкультури та спорту,
служб гігієни;
 - розробка та реалізація нової стратегії міграційної
політики, перш за все у сфері зовнішньої та внутрішньої трудової
міграції;
 - адресна підтримка малозабезпечених сімей з дітьми. Завдання
Уряду - забезпечити реалізацію прийнятих у попередні роки
державних програм поліпшення становища дітей, молоді, жінок,
сім'ї, вжити дієвих заходів щодо нарощування виробництва
високоякісних продуктів для дитячого харчування.
 Примноження інтелектуального потенціалу суспільства.
 Створення рівних можливостей для молоді у здобутті
 якісної освіти.
 Розвиток фундаментальної науки
 До найвищих національних пріоритетів має бути віднесено
всебічний розвиток освіти, примноження наукового та
інтелектуального потенціалу суспільства. При здійсненні освітньої
політики слід забезпечити молодим людям рівні (і з кожним роком
дедалі ширші) можливості в отриманні якісної освіти, у т.ч. вищої,
незалежно від доходів та матеріального стану. У 2000-2001 рр. має
бути здійснено структурну реформу освіти, спрямовану на
максимальне кадрове та наукове забезпечення потреб сучасної
структури народного господарства України, здійснюваних у країні
системних перетворень. Буде розпочато перехід на дванадцятирічну
середню, ступеневу професійно-технічну та вищу освіту.
Розвиватимуться різні форми організації дошкільного виховання.
 Буде стабілізовано мережу сільських шкіл, розпочато
реалізацію цільової програми комп'ютеризації сільських шкіл. Усі
школярі повинні забезпечуватися у повному обсязі підручниками.
Заохочуватиметься демократизація навчально-виховного процесу,
автономія університетів, розвиток недержавних навчальних закладів,
створення та зміцнення конкурентного середовища на ринку надання
освітніх послуг. Уряд має вирішити питання щодо запровадження
механізмів пільгового кредитування студентів на період їх навчання
у вищій школі, створення державного фонду сприяння здібній молоді
у набутті вищої освіти за кордоном. Для цього потрібно використати
не лише бюджетні ресурси, а й благодійні внески та іноземну
гуманітарну допомогу.
 Предметом постійної уваги Уряду мають стати підвищення
соціального статусу вчителя, реалізація визначених в останні роки
указами Президента України актуальних завдань молодіжної політики.
 Економічна криза та недостатнє фінансування спричинили
відплив частини науковців в інші сфери діяльності, еміграцію
значної кількості кваліфікованих наукових кадрів, зменшення у
перспективної молоді інтересу до наукових досліджень. Ці процеси
потрібно зупинити. Держава має забезпечити поетапне підвищення
рівня фінансування науки за рахунок як збільшення частки бюджетних
видатків на науку (до рівня не менше 1,5-1,7 відсотка валового
внутрішнього продукту), так і створення необхідних умов для
залучення в науково-технічну сферу небюджетних асигнувань.
 Першочергова державна підтримка має надаватися
фундаментальній науці як основі створення власних високих
технологій, важливому фактору підвищення рівня загальної освіти та
підготовки кваліфікованих кадрів. Слід зміцнити правові засади та
посилити роль Національної академії наук в координації
фундаментальних наукових досліджень, виробленні державної політики
в цій сфері. Особлива увага має приділятися оптимізації
науково-технічних розробок та фундаментальних наукових досліджень,
розвиткові нових форм інтеграції науки та освіти. Потрібно
визначити та реалізувати систему заходів щодо залучення до науки
талановитої молоді. Дальшого розвитку має набути міжнародне
науково-технічне співробітництво України.
 Зміцнення позицій середнього класу
 Соціально-економічна політика держави зосереджуватиметься на
формуванні надійної соціальної бази реформ, створенні сприятливих
умов для становлення та зміцнення позицій середнього класу.
Реалізація цього завдання розглядатиметься не лише як важливий
інструмент ринкових перетворень, розгортання приватної ініціативи
та підприємницької активності населення, а й як основа політичної
стабільності суспільства, зміцнення демократичних принципів його
організації.
 Становлення середнього класу здійснюватиметься за рахунок
формування стійкого прошарку людей - власників нерухомого майна,
земельних ділянок та акцій, прискореного розвитку малого та
середнього бізнесу, фермерських господарств, посилення
законодавчої захищеності інтелектуальної власності та зміцнення на
цій основі соціальних позицій представників науково-технічної
інтелігенції, вчених, діячів культури та освіти, спеціалістів
середньої ланки управління, фінансистів та менеджерів.
 Цьому повинна сприяти активна політика доходів. Подолання
диспропорцій, які утворилися, має здійснюватися не шляхом штучного
обмеження верхнього рівня доходів, а навпаки, їх легалізації та
виведення з тіні, розширення прошарку людей, які користуються
приватною власністю, у т.ч. на землю, отримуючи від цього доходи.
Стимулювання населення до набуття приватної власності та її
ефективний захист повинні стати одним із принципових пріоритетів
соціальної політики держави.
 VI. ЕКОНОМІЧНА ТА ЕКОЛОГІЧНА
 БЕЗПЕКА УКРАЇНИ
 Завдяки створенню на попередньому етапі базових засад
незалежності і державності України, утвердженню її як
повноправного суб'єкта світового співтовариства, внормуванню
відносин з сусідніми державами можливості загрози нашій
державності зміщуються зараз у площину економічної безпеки.
Відповідно підпорядкування діяльності органів державної влади всіх
рівнів політиці захисту національних економічних інтересів України
залишатиметься і надалі основою діяльності Президента України.
 Ключовими завданнями забезпечення економічної безпеки мають
стати:
 По-перше. Остаточне подолання наслідків десятирічної кризи,
досягнення реального економічного зростання та його
підпорядкування завданням соціального розвитку держави.
 По-друге. Суттєве посилення фінансової безпеки України,
першочергове зміцнення фінансового потенціалу реального сектора
економіки, суб'єктів господарювання, домашніх господарств,
забезпечення збалансованого розвитку бюджетної сфери, надійної
внутрішньої та зовнішньої захищеності національної валюти,
інтересів вкладників, фінансового ринку, здійснення виваженої
політики внутрішніх та зовнішніх запозичень держави, максимальне
поліпшення інвестиційного клімату.
 По-третє. Створення надійних гарантій технологічної та
техногенної безпеки, оновлення виробничого обладнання, рівень
зношеності якого наближається до критичного, забезпечення
безаварійної роботи на об'єктах підвищеної небезпеки, вирішення
питань щодо утилізації небезпечних відходів, впровадження новітніх
технологій їх переробки.
 По-четверте. Посилення енергетичної безпеки, здійснення
активної державної політики енергозбереження та розвитку власного
енергопотенціалу, диверсифікація ринків і створення умов для
реальної конкуренції у сфері енергопостачання.
 По-п'яте. Вирішення всього комплексу проблем, від яких
залежить продовольча безпека держави, недопущення експансії
неякісних імпортних продуктів та продовольчих товарів, які може
випускати у необхідних обсягах національний агропромисловий
комплекс.
 По-шосте. Здійснення на національному, регіональному та
об'єктному рівнях найбільш гострих поточних завдань і
довгострокових пріоритетів екологічної безпеки та охорони
навколишнього природного середовища, розвиток і вдосконалення
відповідної законодавчо-правової бази, застосування економічних
інструментів (поетапного запровадження платного
природокористування) для відтворення та раціонального використання
природних ресурсів.
 У зв'язку з цим перед Урядом ставляться завдання:
 - гарантування екологічної безпеки ядерних об'єктів і
радіаційного захисту населення та довкілля, зведення до мінімуму
впливу наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
 - поліпшення екологічного стану річок України, зокрема,
басейну р. Дніпро та якості питної води;
 - стабілізації та поліпшення екологічного стану в містах і
промислових центрах Донецько-Придніпровського регіону;
 - будівництва нових та реконструкції діючих потужностей
комунальних очисних каналізаційних споруд;
 - запобігання забрудненню Чорного та Азовського морів і
поліпшення їх екологічного стану;
 - формування збалансованої системи природокористування та
екологізації технологій у промисловості, енергетиці, будівництві,
сільському господарстві, на транспорті;
 - підвищення безпеки проживання населення в сейсмонебезпечних
регіонах;
 - збереження біологічного та ландшафтного різноманіття,
розвитку природно-заповідної справи.
 По-сьоме. Реалізація інформаційної безпеки держави, протидія
дезінформації про соціально-економічний і політичний стан держави.
 По-восьме. Задоволення матеріально-технічних потреб Збройних
Сил держави на рівні раціональної оборонної достатності.
 По-дев'яте. Посилення інтеграційних процесів, вирішення
завдань щодо більш широкого входження України у світовий
економічний простір, освоєння нових зовнішніх ринків збуту
вітчизняної продукції, активний захист інтересів національного
капіталу та товаровиробників. Йдеться про реалізацію такої
зовнішньоекономічної політики, яка дозволила б Україні посісти
гідне місце у світовому поділі праці, міжнародній торгівлі та
фінансах, сприяла реалізації її потенціалу.

 Основна сутність стратегії економічного та соціального
розвитку України на 2000-2004 рр., викладена у даному Посланні,
полягає у реалізації чітко окресленого завдання: прискорене
виведення економіки на траєкторію стійкого зростання через глибокі
структурні зміни та поглиблення курсу ринкових реформ, активну і
послідовну соціальну політику. У цій формулі сконцентровано не
лише переконаність у можливості позитивних зрушень, реальних і
відчутних змін уже в найближчій перспективі, а й сподівання на
краще майбутнє кожного співвітчизника, кожної родини, на зміцнення
нашої держави, її прилучення до надбань сучасного цивілізаційного
розвитку.

 Вступаючи у нове, XXI століття, Україна має все необхідне для
того, щоб такі наші сподівання стали реальністю.

 Президент України Л.КУЧМА
 м. Київ, 23 лютого 2000 року
 N 276а/2000

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодавство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодательство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нормативно-правові документи

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна: поступ у XXI століття Стратегія економічної та соціальної політики на 2000 - 2004 рр.

# data[].attributes.attachment_link.description
Документ 276а/2000, поточна редакція - Прийняття від 23.02.2000 П О С Л А Н Н Я ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ до Верховної Ради України 2000 рік Україна: поступ у XXI століття Стратегія економічної та соціальної політики на 2000 - 2004 рр. Відходить в історію XX століття. Його останнє десятиріччяпринесло українському народові воістину доленосні здобутки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Культура України у роки незалежності Вишневецька Саша 11А

# data[].attributes.attachment_link.title
С.О. № 30 "Економічна ситуація в Україні у 90-х"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Внутрішнє становище України в 1991-2000 рр. (укр.) ЗНО з історії України.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В економічній історії незалежної України (від 1991 р.) можна виділити чотири умовних етапи:

Поділ на такі періоди пов'язаний з економічними негараздами. У першому випадку це час від краху СРСР до першого стабільного економічного зростання. У 2008 році відбулася світова економічна криза. 2014 року проблеми пов'язані з військовою агресією Російської Федерації.

Перший період (1991-1998) є добою становлення пострадянської економічної системи. Реформування економіки України у 1990-ті роки можна поділити на свої умовні етапи:

I. 23.08.1991 - осінь 1992. Перші кроки в економіці, продиктовані проголошенням незалежності держави. Було обрано ринковий шлях і монетарну ліберальну модель розвитку господарства. Україна вийшла з рублевої зони, замінивши рубль на тимчасовий купоно-карбованець. В ідеологічному плані йшла боротьба між еволюційним і революційним переходом на постсоціалістичну економіку. Під впливом західних партнерів українська влада погодилася на т. зв. "шокову терапію", основою якої стали лібералізація цін і ринкова свобода. Вважається, що обрання "революційної концепції" призвело до надзвичайного погіршення стану економіки України.

II. Осінь 1992 - 1994. Збережено попередні теоретичні засади. Деталізовано інструменти та механізми економічної розбудови. Це: запровадження національної валюти гривні, утворення бездефіцитного бюджету, формування фінансової системи, реформування системи податків, поява споживчого бюджету для незаможних громадян, "ваучерна" приватизація (роздержавлено майже 30% державного майна) тощо. Час найбільшого в Україні економічного спаду.

III. 1995 - 1999. "Перехід від теорії до практики" - так можна охарактеризувати політику нового Президента Л. Кучми. У цей період відбуваються найрадикальніші дії з включення населення в ринкові відносини та роздержавлення народного господарства. Шалених темпів набула приватизація, після якої 1997 року частка державних організацій і підприємств у найбільших фондах виробничого сектора становила 8,7%, комунальних об'єктів - 7,2%. У селі більше 4 млн. українців набули земельні паї, якими селяни могли розпоряджатися за своїм бажанням. 1996 року запроваджено національну валюту гривню. До кінця 1990-х років стан економіки України стабілізувався, законодавство було адаптовано під потреби ринкових реформ.

Реформування економіки України досі не є завершеною справою. Проте кроки, здійсненні протягом першого десятиліття незалежності, на тривалий час визначили особливості економічного розвитку держави.

# data[].attributes.attachment_link.title
Етапи реформування економіки України у 1991 - 1998 рр. * Минуле та теперішнє

# data[].attributes.attachment_link.description
В економічній історії незалежної України (від 1991 р.) можна виділити чотири умовних етапи: Поділ на такі періоди пов'язаний з економічними негараздами. У першому випадку це час від краху СРСР до першого стабільного економічного зростання. У 2008 році відбулася світова економічна криза. 2014 року проблеми пов'язані з військовою агресією Російської Федерації.

# data[].attributes.headline
30/04 Контрольна робота з історії України.          Напишіть есе на одну з вивчених тем (на вибір): 1) ХХ з’їзд КПРС. ,,Відлига.” 2) Дисидентський рух. 3) Політико-ідеологічна криза радянського ладу. 4)Зміни в ідеології та в суспільному житті періоду ,,перебудови”. 5) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.      

# data[].attributes.subject
30/04 Контрольна робота з історії України.          Напишіть есе на одну з вивчених тем (на вибір): 1) ХХ з’їзд КПРС. ,,Відлига.” 2) Дисидентський рух. 3) Політико-ідеологічна криза радянського ладу. 4)Зміни в ідеології та в суспільному житті періоду ,,перебудови”. 5) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.      

# data[].attributes.attachment_link.title
20 кроків до мрії. Крок 18 - Проголошення незалежності

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Неоніла Крюкова

# data[].attributes.attachment_link.title
ГКЧП Проголошення Незалежності 1991 рік

# data[].attributes.attachment_link.title
Революція на граніті та проголошення незалежності України | ЗНО ІСТОРІЯ УКРАЇНИ

# data[].attributes.attachment_link.title
20 кроків до мрії. Крок 17 - Перебудова, Народний Рух

# data[].attributes.attachment_link.title
20 кроків до мрії. Крок 16 - Відбудова

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Діденко

# data[].attributes.attachment_link.title
Проголошення незалежності

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кому маємо дякувати за незалежність України?
Напередодні 20-річчя грудневого референдуму 1991 року Євген Кисельов задумав в циклі телепередач проаналізувати здобутки і прорахунки пройденого Україною шляху. 11 лютого він запросив на круглий стіл у програмі "Велика політика" громадських діячів, політолога та історика, щоб освіжити у пам'яті телеглядачів події 1991року.

Є. Кисельов не був би талановитим журналістом, якби проблему народження незалежної України став розглядати у форматі наукової дискусії. Перед присутніми і телеглядачами він поставив далеке від науки, але інтригуюче запитання: знаючи, що відбулося за ці 20 років, кому Ви віддали б вищу владу у державі - Леоніду Кравчуку чи В'ячеславу Чорноволу?
На виборах 1 грудня 1991 року В.Чорновіл здобув 23% голосів, а Л.Кравчук - 62%. В телеаудиторії співвідношення голосів виявилося протилежним.
Увага дискутантів зосереджувалася не на глибинних закономірностях історичного процесу, а на політичних діячах. Я навіть пожалкував, що беру участь в круглому столі, тому що закони жанру не дозволяли підійти до предмету обговорення з наукових позицій. Та запропонована постановка питання має право на життя.
1. Націонал-демократи чи суверен-комуністи?
У розмові за круглим столом зі спогадами виступили учасники подій - Олесь Доній, Левко Лук'яненко, Лесь Танюк. Вони розповідали цікаво і по суті. Натомість їхню роль в утвердженні української незалежності агресивно заперечив комуніст Юрій Соломатін. На його думку, правильну позицію тоді займала тільки Компартія, яка обстоювала наділення України реальними правами в рамках Союзу радянських суверенних республік-держав.

У моїй пам'яті зринула тоді стаття Конституції радянської України 1929 р.: "УРСР входить до складу СРСР як суверенна договірна держава і зберігає за собою право вільного виходу з Союзу РСР." Пригадався й уривок з листа Й.Сталіна Л.Кагановичу від 11 серпня 1932 року ("Украину можем потерять"), а також терор голодом, започаткований у масштабах всієї України в новорічну ніч 1933 року. Щоб в умовах гострої кризи не втратити цю республіку, а з нею і свою посаду генсека, Сталін ліквідував повстанські настрої в українському селі найбільш звірячим способом: вбивством за допомогою голоду 3,5 млн. селян. У Конституції УРСР, прийнятій в січні 1937 року, тобто напередодні Великого терору, стаття про можливість виходу з Союзу збереглася. Радянська влада могла собі дозволити конституційне вільнодумство, поєднуване з масовим терором.

Сам був комуністом три десятиліття, бо народився і виховувався в ті часи. Тепер, однак, досить просто визначити дистанцію між формою і змістом конституційних документів. Дивуюсь здатності моїх колишніх однодумців зберігати цілісність успадкованого від минулого мислення, хоч скринька Пандори давно розкрита, і всі її жахи перекочували до шкільних підручників.

Незручність моєї позиції в дискусії полягала в тому, що я фізично не міг за хвилину або дві розповісти, як і чому українські політичні діячі в роки горбачовської "перебудови" розділилися на ортодоксів і суверен-комуністів. Не можна було знайти час, щоб пояснити, як блискуче Л.Кравчук використав В.Чорновола та інших націонал-демократів, щоб подалі відійти від Москви, де розгорталася своя боротьба - між ортодоксами і реформістами.

У буремні часи "перебудови" історики продовжували професійну роботу, але вона набула нових рис: вимагалося вивчати те, що нагромадилося у розкритій завдяки гласності скриньці Пандори. Суверен-комуністи, які утверджувалися тоді при владі, включили мене до складу Ідеологічної комісії ЦК КПУ. Не думаю, що завдяки цьому я перетворився з націонал-демократа в суверен-комуніста, тому що членство в комісії не давало тому, хто не є членом ЦК будь-яких повноважень. Але воно дозволило поглянути на політичні процеси зсередини, і деякими спостереженнями я поділюся з читачами цієї статті. Суть її полягатиме у доведенні того, що незалежністю України, всіх інших національних республік СРСР і країн "соціалістичного табору" ми зобов'язані не націонал-демократам, ліберал-демократам або суверен-комуністам, а музі Кліо. Зрозуміло, політичні діячі "підправляли" ходу історії, але їхні дії визначалися об'єктивними обставинами.
2. Революція розпаду
8 лютого ц.р. "День" опублікував розмову Миколи Сірука і експерта з проблем перехідних демократій Брюса Джексона. У заголовок цього матеріалу журналіст виніс таке судження американця: "Америка не зрозуміла, як глибоко було зруйновано пострадянський простір." Думаю, що цього до кінця не зрозуміли й ми.

Стало звичним порівнювати комунізм з фашизмом і нацизмом, оскільки у них є спільна риса - тоталітарний характер. Однак комуністичні країни, хоч радянська, хоч північнокорейська, докорінно відрізняються за своїм соціально-економічним ладом від країн з традиційним, демократичним або тоталітарним устроєм. Суть різниці полягає у відсутності в суспільстві приватної власності, тобто того стрижня, на якому тримається вся п'ятитисячолітня цивілізація. Звичайно ж, при комунізмі приватна власність не зникає, а зосереджується під іншими назвами у людей, які стоять на вершині піраміди влади. Завдяки цьому вони можуть як завгодно маніпулювати суспільством. Разом з тим концентрація власності об'єктивно зобов'язує їх брати на себе турботи про створення матеріальних умов для членів суспільства: пристойних - для провідників диктатури, мінімальних - для інших. Наша пам'ять про радянську епоху диференційована. Одних обурюють масові репресії ленінсько-сталінських часів. Інші з ностальгією згадують патерналізм брежнєвської доби.

Радянська влада мала одну істотну перевагу перед іншими режимами: здатність концентрувати максимально можливу кількість людських та матеріальних ресурсів, щоб відповісти на виклики часу. Вона довела це, здійснюючи форсовану індустріалізацію країни, ведучи війну проти нацистської Німеччини, випереджаючи США у повоєнному ракетно-ядерному змаганні. Але ця перевага мала свій зворотний бік - нездатність директивної економіки розвиватися за інтенсивним сценарієм. Економіка зростала майже винятково за рахунок залучення у виробництво додаткових контингентів робочої сили і нових сировинних ресурсів. Рано чи пізно екстенсивні чинники зростання повинні були вичерпатися.

Влада і власність - це різні поняття. Якщо держава здатна поділитися вагомою часткою власності з суспільством, вона залишається за назвою комуністичною, але повертається на шлях, яким йдуть всі інші країни. Такий шлях обрали спочатку Китай, а услід за ним - В'єтнам. Вожді Радянського Союзу після зволікань, які тривали десятиліттями, зробили відчайдушну спробу реформувати радянський комунізм. Але натхненники горезвісної "перебудови" не мали уявлення про те, якою вона має бути. А головне - вони мали справу з населенням, яке перебувало в комунізмі вже третє покоління поспіль. У Радянському Союзі майже не залишилося селян, здатних самостійно, як у Китаї, господарювати на своїй землі. Члени суспільства звикли до економічної залежності від держави і, як показала пізніше ваучерна приватизація, були нездатні ефективно скористатися приватною власністю в своїх інтересах. Немала їх частка не могла дати собі раду навіть з власними невеликими заощадженнями, коли вкладала їх у фінансові піраміди. Не дивно, що бюрократична "перебудова" трансформувалася в неконтрольовану центром революцію.

На відміну від попередніх революцій, які були продуктами природного розвитку, радянський перебудовний катаклізм ( в російській мові тоді з'явився неологізм "катастройка" , який обігравав слова "катастрофа" і "перестройка") являв собою революцію розпаду. У тоталітарній країні не могли народитися позасистемні паростки нового соціально-економічного ладу, покликаного замінити собою штучний лад, силою запроваджений за лекалами програми РКП(б) 1919 року. Політичні і господарчі структури ленінсько-сталінського комунізму розпадалися, утворюючи в країні, яку вони раніше перетворили на наддержаву, ситуацію анархії і хаосу. Саме в такій ситуації компартійно-радянська номенклатура почала розколюватися на ортодоксів-консерваторів і лібералів-прогресистів. В Україні ці останні самоідентифікувалися як суверен-комуністи (назву, придуману ортодоксами, вони прийняли із вдячністю). У кризовій ситуації суверен-комуністи знайшли спільну мову з колишніми дисидентами і всіма тими, хто в умовах гласності став націонал-патріотом.
3. Точка неповернення
У тривалому процесі розпаду радянського комунізму є дві дати, які історики належним чином не оцінили. Перша з них - XX з'їзд КПРС (14-25 лютого 1956 року).

Цей партійний з'їзд легітимізував десталінізацію, розпочату після смерті диктатора. 15 лютого на ювілейну дату (55 років) відгукнулася газета "День" статтею Юрія Райхеля "Демократизації в країні не сталося". Варто запозичити цитату з цієї статті: "Проблема не стільки в Сталіні та пам'ятниках йому, скільки у відсутності свободи. Передусім економічної. На зміну командно-адміністративній радянській прийшла система тотальної корупції! І проблема не в чиновниках-хабарниках, а в тій системі їхнього всевладдя, що дісталася від Сталіна й практично не змінилася, цілковитої безконтрольності знизу догори. І управи на них знайти неможливо. Що вбиває в країні все живе. Доки це не зміниться, все українське суспільство приречене на безправ'я та стагнацію."

Можна тут погодитися з кожним реченням, але висновок, повторений і в назві статті Ю. Райхеля - неправильний. Розмовляючи зі студентами, я нерідко порівнюю ситуацію в сталінському Радянському Союзі з дитячими яслами. Ось у кімнату входить нянечка: одну дитинку приголубить, другій-третій дасть іграшки, четверту і п'яту тихенько задушить - і атмосфера залишиться непотривоженою. Це не перебільшення, так воно й сталося у радянських яслах в 1933 році. Невже з того часу нічого не змінилося?

Держава вже не та, а суспільство змінюється уповільнено. Суть теперішніх негараздів визначається звичкою мільйонів очікувати від держави всіляких благ замість того, щоб самостійно заробляти гроші, платити податки і тримати своїх обранців на короткому повідку. За результатами моніторингу, проведеного Інститутом соціології НАН України у березні 2010 року, цілком довіряли парламенту 1,4% опитаних, а Президенту України - 6,3%. Та хто ж обирав їх? Ще раз повторю: ми собі не уявляємо, наскільки глибоко комунізм зруйнував тканину суспільного організму.

Головне значення XX з'їзду КПРС полягало в тому, що він вилучив з тріади державного управління ( терор, пропаганда, виховання) найважливішу складову - масовий терор. Через це диктатура компартійних вождів втратила стабільність. У суспільстві, однак, вже переважали покоління, які не знали іншого життя, бо народилися після комуністичної революції. Та директивна економіка зустрілася з небезпекою, органічно пов'язаною з її природою: нездатністю використовувати здобутки науково-технічної революції. СРСР залишився на індустріальній стадії розвитку, тоді як країни Заходу увійшли в постіндустріальну епоху. Він втрачав ознаки наддержави, потрапляючи в технічну і продовольчу залежність від інших країн.

Коли чисельність сільського населення була вдвічі більшою, ніж міського, колгоспи справлялися з постачанням міст. Коли співвідношення між селянами і городянами стало зворотним, а продуктивність праці в сільському господарстві не змінилася, почалися продовольчі утруднення. У 1963 році країна вперше закупила зерно за кордоном, витративши на це 520 тонн золота. У 70-х рр. золотий запас вже вичерпувався, хоч СРСР займав друге місце в світі за видобутком цього металу. Проте світова енергетична криза дала друге дихання економіці. Нарощення видобутку нафти з 31 до 312 млн. тонн і природного газу - з 10 до 156 млрд. кубів допомогло здобути валюту, яка перекрила дефіцит бюджету. На додаток, щоб розрахуватися за продовольство і "ширпотріб" з країнами "соціалістичного табору", в сусідніх регіонах, передусім в Україні, почалося інтенсивне будівництво АЕС за здешевленою, хоч і небезпечною технологією.

За інерцією СРСР зберігав вигляд наддержави. На Заході навіть з'явилася теорія конвергенції, яка пророкувала поєднання переваг директивної і ринкової економік. Але прогресуюче науково-технічне відставання поєдналося у середині 80-х рр. з різким падінням світових цін на нафту і Чорнобильською катастрофою. Становище ще більше загострилося у зв'язку з провалом оголошеної на червневому (1987 року) пленумі ЦК КПРС економічної реформи. Подарована підприємствам економічна самостійність підірвала директивне планування і створила хаос у відносинах між господарюючими суб'єктами.

Коли сталінська економіка перетравила і викинула геть хрущовську (50-х рр.), косигінську (60-х рр.) і горбачовську ( 80-х рр.) господарські реформи, стало зрозумілим, що треба братися за реформу політичного устрою, який не змінювався з ленінських часів. Скільки б Михаїл Горбачов потім не повторював, що міг би обійтися без цієї реформи, вона була потрібна, щоб попередити економічний колапс.

Суть політичної реформи, декларованої влітку 1988 р. XIX Всесоюзною партконференцією за поданням М.Горбачова, вкладалася в два слова: повновладдя рад. Влада, яка панувала в країні, називалася радянською. Виконкоми рад, аж до Ради міністрів, справді керували всіма сферами життя, але за ними приховувалася диктатура партії, а точніше - її Центрального комітету, і вже зовсім точно - політбюро ЦК. Тепер пропонувалося віддати владу радам, які обиралися населенням, і зробити ці вибори вільними. На сесії Верховної Ради в листопаді 1988 року, яка приймала конституційну реформу, Горбачов зауважив: "відкривається можливість вільного вибору" . Такого вибору у населення не було з 1917 року, коли більшовики спочатку висунули гасло "Вся влада - радам! ", а потім підмінили їх своєю партією.

Листопад 1988 року можна назвати точкою неповернення. Раніше держава в особі компартійних вождів могла робити з суспільством все, що їй заманеться. Коли суспільство дістало можливість визначати персональний склад державних органів, Радянський Союз перестав бути тоталітарною країною. Чи мав він шанси на існування як демократична країна? Події трьох наступних років показали, наскільки ефемерними вони були.
4. Союзний центр і республіки
У 1917-1922 рр. колишня Російська імперія ( за винятком Фінляндії, Польщі і трьох країн Балтії) являла собою країну без назви. Конституційно незалежні радянські республіки об'єднувалися по партійній лінії. Цього вистачало, щоб конгломерат "незалежних" республік перетворювався на не менш централізовану, ніж при царях, країну. Користуючись тим, що радянська влада мала подвійну структуру, більшовики оголосили завойовані республіки незалежними, щоб зменшити протистояння з визвольним рухом в умовах громадянської війни.

У 1922 році війна закінчилася, остання територія - Далекосхідна Республіка була відвойована у Японії. Керівники центрального апарату вирішили позбавити незалежні республіки державності і перетворити їх в автономії Росії. "Молоде покоління комуністів на окраїнах гру в незалежність відмовляється розуміти як гру" - стурбовано доповідав В.Леніну нарком у справах національностей Й.Сталін. Ленін не заперечував наміру створити єдину державу. Розуміючи, однак, наскільки руйнівним для центру може виявитися визвольний рух, він відмовився від ідеї автономізації і запропонував, щоб існуючі радянські республіки, не виключаючи Росії, утворили федерацію другого поверху - Союз радянських республік Європи і Азії. В Конституцію СРСР і конституції союзних республік закладалася норма про вихід з Союзу, щоб пом'якшити "націоналам" біль від втрати незалежного статусу. Ця норма була так само фіктивною, як і попередня незалежність.

Щоб стали зрозумілими події 1989-1991рр., треба додати до сказаного ще одну деталь. Російський компартійно-радянський центр став загальносоюзним, а в РФ виник тільки урядовий центр з обмеженими повноваженнями. Російські парткоми підпорядковувалися загальносоюзному центру. У Кремлі не бажали із зрозумілих причин утворювати Компартію Росії і перетворювати Москву на резиденцію двох партійних центрів. Зважаючи на фіктивний характер державності національних республік, Росія ставала єдиною в СРСР державоутворюючою республікою. Разом з тим вона не здобула компартійного субцентру влади, як інші республіки.

Повернемося тепер в останні роки існування СРСР, пам'ятаючи про те, що ця країна трималася докупи тільки завдяки партійній диктатурі. Восени 1988 року диктатура зникла, а навесні 1990 року в союзних республіках мали відбутися вибори в органи радянської влади. Назва влади не змінилася, але змінилася її сутність. Народжувалася влада, утворена вільним волевиявленням населення.

Перспектива взаємодії союзних республік у новій політичній ситуації була неясною. Загальносоюзним центром ще залишалося політбюро ЦК КПРС, але тільки тому, що М.Горбачов об'єднував посади генерального секретаря і голови повновладної Верховної Ради СРСР. 14 липня 1989 року на політбюро ЦК розглядалося питання " Про шляхи гармонізації міжнародних відносин в СРСР". Так красиво була названа необхідність негайного укладення нового Союзного договору, який мав забезпечити існування країни. З повновладдям рад фальшиві конституційні декларації про права союзних республік включно з правом виходу стали реальними.

На обговоренні виявилося, що більш за все членів політбюро ЦК турбувала ситуація в Російській Федерації. Подивимося на обмін репліками:

"В. Медведев. О России. Если мы оформим ее так же, как другие республики, то неизбежно превращение СССР в конфедерацию. Сделать Россию суверенной - голубая мечта прибалтов.

М. Горбачов. Сейчас везде гуляет идея о самостоятельной России. Нельзя становиться на путь суверенизации России. Это означало бы вынуть стержень из Союза.

А. Яковлев. РСФСР надо дать такие же права, как и у других республик. А то получается, что она по-имперски дарует права другим, а сама и без них обойдется.

М. Горбачев. Об РСФСР. Это самый трудный вопрос сегодня. Мы уже не можем игнорировать напора в русском народе и не реагировать... В России идет бурное движение".

У "бурхливому русі" за термінологією М. Горбачова, поєднувалися соціально-економічні і національні вимоги. Обрані ще до конституційної реформи верховні органи влади деяких національних республік ставали під тиском громадськості в опозицію загальносоюзному центру. 29 вересня 1989 року Верховна Рада Азербайджану прийняла закон про суверенітет республіки. Через два дні Верховна Рада Литви оголосила приєднання республіки до СРСР у 1940 році незаконним. 9 листопада голова Ради міністрів СРСР М.Рижков меланхолічно зауважив на засіданні політбюро ЦК КПРС: "Надо бояться не Прибалтики, а России и Украины. Пахнет общим развалом".
5. Декларації намірів
У 1990 році повзуча дезінтеграція Радянського Союзу стала фактом. Загальносоюзний центр продовжував контролювати економіку і силові структури, але на березневих виборах в союзних республіках народжувалася нова радянська влада. Її представники не мали на собі тавра "блоку комуністів і безпартійних", персональний склад якого визначався в парткомах, хоч у переважній більшості це були члени КПРС. Чи залишалися вони на консервативних позиціях, чи ставали суверен-комуністами - це залежало від тиску громадськості. Всі ті, хто мав виборну посаду, раптом почали всією шкірою відчувати залежність від виборців, а не від парткомів. Утворення такої залежності лежало в основі конституційної реформи. Проштовхував її, як це зрозуміло, М.Горбачов, але реальним автором був, судячи з усього, Олександр Яковлєв.

9 березня Верховна Рада Грузії денонсувала Союзний договір 1922року. 11 березня Верховна Рада Литви прийняла" "Акт відновлення незалежності Литовської держави". Проте найбільше значення, як і передбачав М. Рижков, мали події в Росії й Україні.

Б. Єльцин провадив виборчу кампанію і був обраний народним депутатом РРФСР під гаслом запровадження посади всенародно обраного президента Росії. М.Горбачов поспішив обратися 15 березня президентом СРСР на позачерговому всесоюзному З'їзді народних депутатів.

29 травня Б.Єльцин був обраний головою Верховної Ради РСФСР, а наступного дня заявив, що Росія має бути самостійною в усьому, і прийняті нею закони повинні мати верховенство над союзними законами. 12 червня ця заява набула форму документу державного значення. З'їзд народних депутатів РРФСР прийняв Декларацію про державний суверенітет Росії.

У Декларації повторювалася норма радянських конституцій: "РРФСР зберігає за собою право вільного виходу з СРСР у порядку, встановленому Союзним договором і заснованому на ньому законодавстві". Парадоксально, але Союзний договір 1922 року не передбачав процедури виходу з Союзу. Ця норма в 1990 році спрямовувалася не проти союзної держави, яку Б.Єльцин бажав зберегти ( як показали дальші події), а проти загальносоюзного центру на чолі з М.Горбачовим.

Услід за Росією в країні розгорнувся процес, злостиво названий ортодоксами "парадом суверенітетів". 20 червня таку декларацію прийняв Узбекистан, 23 червня - Молдавія, 16 липня - Україна, 27 липня - Білорусія, 22 серпня - Туркменія, 23 серпня - Вірменія, 24 серпня - Таджикистан, 25 жовтня - Казахстан.

Хитаючись між реформаторами і консерваторами, М.Горбачов врешті-решт став на бік останніх. 17 листопада на четвертому з'їзді народних депутатів СРСР він реорганізував владу. Рада міністрів перетворилася на Кабінет міністрів під безпосереднім керівництвом президента. Запроваджувався пост віце-президента, яким став безбарвний профспілковий діяч Г. Янаєв. Прибічники радикальних реформ на чолі з О.Яковлєвим були усунені від влади.

З'їзд прийняв рішення провести референдум про збереження Союзу РСР "як оновленої федерації рівноправних суверенних республік". Ніхто не знав, що означає "оновлена федерація", але в Кремлі не було сумнівів у тому, що населення позитивно відповість на запитання референдуму. Після цього всі декларації про суверенітет можна було вважати клаптиками паперу.

В Україні з тривогою спостерігали за рішучими діями М.Горбачова, який під впливом провалу "перебудови" перетворився на консерватора. У керівних колах республіки йшла відчайдушна боротьба між суверен-комуністами на чолі з Леонідом Кравчуком, якого обрали у липні 1990 року головою парламенту, і ортодоксами. Останні групувалися навколо Станіслава Гуренка, якого обрали на черговому з'їзді КПУ ( червень 1990року) першим секретарем ЦК.

19 листопада 1990 року Б.Єльцин зробив миттєвий візит в Київ і підписав з Л.Кравчуком в обхід загальносоюзного центру наступальний договір про взаємодію між Росією і Україною. Договір істотно послабив позиції С. Гуренка й відповідно зміцнив становище Л.Кравчука. Голова повновладної Верховної Ради України не робив спроб реалізувати на практиці революційні вимоги Декларації про суверенітет, але взяв курс на здобуття незалежності.
6. Проголошення незалежності
У листопаді 1990 року М.Горбачов передав керівництву союзних республік проект Союзного договору. Кожна з них проголошувалася у цьому документі державою, що володіла всією повнотою влади на своїй території. Та за привабливою преамбулою приховувався зміст, який суперечив в кожному пункті проголошеним республіками деклараціям про суверенітет. Одночасно загальносоюзний центр розгорнув активну підготовку до Всесоюзного референдуму.

Початок 1991 року ознаменувався спробою загальносоюзного центру перейти в наступ, щоб перехопити ініціативу у республік. М.Горбачов дав вказівку силовим структурам відновити на території Литви дію Конституції СРСР. Під час штурму телецентру у Вільнюсі загинули люди. Радикалізація ситуації стривожила лідерів республік, які й без того не наважувалися реалізувати свої декларації про суверенітет. І знову на передньому плані опинився лідер Росії. 14 січня Б.Єльцин зробив публічну заяву про необхідність створення російської армії і запропонував керівникам України, Білорусії і Казахстану укласти чотиристоронню угоду, не чекаючи Союзного договору. В лютому довірені особи чотирьох лідерів зустрілися в Мінську, щоб обговорити засади утворення федерації, яка виключала б необхідність загальнофедеративного центру.

Напередодні Всесоюзного референдуму, покликаного закреслити республіканські декларації про суверенітет, Л.Кравчук висунув геніальну за простотою пропозицію. Йшлося про влаштування паралельно з референдумом республіканського опитування на тему, чи підтримують громадяни прийняту Верховною Радою Декларацію про суверенітет України. Мало хто сумнівався в тому, що результати опитування будуть позитивними. Тому ортодокси у Верховній Раді на чолі з С. Гуренком зробили все, щоб парламент відхилив пропозицію. Виявилося, однак, що більшість депутатів, голосами яких Л.Кравчук був обраний головою Верховної Ради, вже перетворилися на суверен-комуністів. Парламент дав хід республіканському опитуванню.

17 березня громадяни України відповіли на запитання Всесоюзного референдуму і республіканського опитування. Запитання про долю СРСР звучало так: "Чи вважаєте Ви необхідним збереження Союзу Радянських Соціалістичних Республік як оновленої федерації рівноправних суверенних республік, у якій повною мірою гарантуватимуться права і свободи людини будь-якої національності?" Ствердну відповідь дали 70,2% громадян, негативну-28%. Запитання республіканського опитування звучало так: "Чи згодні Ви з тим, що Україна має бути у складі Союзу радянських суверенних держав на засадах Декларації про державний суверенітет України?" Ствердну відповідь дали 80,2% громадян, негативну - 18%. Опитування перекреслило результати референдуму.

28 березня розпочав роботу третій З'їзд народних депутатів РРФСР. М.Горбачов збирався голосами комуністичної фракції з'їзду усунути Б.Єльцина з посади голови Верховної Ради. Його прем'єр-міністр В.Павлов оголосив про запровадження в Москві надзвичайного стану і заборонив мітинги та демонстрації. В столиці з'явилися танки і бронетранспортери, на центральні вулиці вийшли сотні військових автомашин з солдатами. Однак силові заходи дали зворотний ефект. Незважаючи на заборону, десятки тисяч москвичів взяли участь у демонстраціях. Горбачов не наважився їх розігнати і вивів танки з Москви. Керівники загальносоюзних силових відомств зрозуміли, що не зможуть розраховувати на нього в інших подібних ситуаціях. Б.Єльцин залишився на чолі Верховної Ради РРФСР і розгорнув підготовку до президентських виборів. Під час виборів 12 червня він здобув підтримку 57% громадян і став Президентом Російської Федерації.

Від квітня 1991 року розгорнувся так званий "новоогарьовський процес", тобто обговорення Союзного договору лідерами республік в президентській резиденції М.Горбачова поблизу Москви. Ціною великих поступок президент СРСР залучив до обговорення Б.Єльцина. Лідери Вірменії, Грузії, Молдови і республік Балтії проігнорували переговори.

Л.Кравчук дисципліновано з'являвся на кожну зустріч в Ново-Огарьово, але відстоював у переговорах модель співдружності суверенних держав, схожу на Євросоюз. У червні Верховна Рада України відклала на осінь розгляд Союзного договору. Депутати заявляли, що розглянуть його на предмет відповідності Декларації про державний суверенітет, яка перетворилася завдяки республіканському опитуванню на документ виняткового значення. Парламент прийняв закон про застосування поста Президента України, який означав ще один крок назустріч незалежності. Президентські вибори були призначені на 1 грудня.

Підписання Союзного договору всіма республіками мало відбутися на З'їзді народних депутатів СРСР, скликання якого планувалося на осінь. Але М.Горбачов розумів, що йому треба заручитися шляхом закулісних переговорів підтримкою республік, з якими можна було домовитися. Згоду Б.Єльцина він дістав ціною відмови загальносоюзного центру від розташованих в Росії підприємств союзного підпорядкування і створення одноканальної системи податків, що дозволяло б російському уряду розпоряджатися вагомою часткою прибутків, утворюваних на її території. Нурсултан Назарбаєв мав стати прем'єр-міністром СРСР, 2 серпня у виступі по телебаченню Горбачов сказав, що підписання Союзного договору Росією, Казахстаном і Узбекистаном відбудеться вже 20 серпня.

В англійській мові є поняття "deadline" (риска смерті), тобто строк, до якого ще можлива запланована дія. Дата 20 серпня стала таким сигналом для тих керівників союзних відомств, які втрачали свої посади після переформатування Радянського Союзу. Неможливо встановити, яке коло інших осіб було поінформоване про дії, які мали в собі всі ознаки державної змови. Але добре пам'ятаю напутні слова С. Гуренка, адресовані на останньому перед відпусткою засіданні Ідеологічної комісії ЦК КПУ. Він аж світився від збудження, бажаючи всім нам доброго відпочинку і запевняючи, що восени все буде гаразд.

Нічого нового не можна сказати про путч 19-21 серпня і про Акт проголошення незалежності України 24 серпня. Тому слід перейти до післямови.
7. Післямова Отже, кому завдячуємо ми здобутою 20 років тому незалежністю України?
По-перше, музі Кліо. Радянський Союз, в якому Україна перебувала десятки років, як муха у бурштині, розвалився тільки тому, що не міг існувати далі через об'єктивні причини. Незважаючи на протистояння наддержав у вигляді "холодної війни", жодна зовнішня сила не могла загрожувати його існуванню. Так само не існувало внутрішніх сил, здатних повалити диктатуру компартійних вождів. Радянський комунізм проіснував весь відведений йому історією строк і загинув тільки тоді, коли можливості його існування остаточно вичерпалися. Разом з комуністичним соціально-економічним ладом зникла країна, якій він був нав'язаний, і партія, яка нав'язала його цій країні. Так виникла перспектива державної незалежності, якою Україна повинна була скористатися.

По-друге, тим борцям за незалежність України, які створили у 1917-1918рр. українські народні республіки і відстоювали їх у міжнаціональних війнах, що закономірно виникли після розпаду Російської і Австро-Угорської імперій. Борці загинули в тих війнах або закінчили свій земний шлях на чужині. Проте в слушний час відновилася пам'ять про їхню звитяжну боротьбу. Державна символіка створених ними народних республік стала символікою сучасної незалежної України.

По-третє, ми завдячуємо своєю незалежністю тим мільйонам громадян, які підтримали своїми голосами Декларацію про суверенітет України і Акт проголошення незалежності України. Незалежність - таким був усвідомлений вибір українського народу - громадян України всіх національностей.

Проте свій вагомий вклад в утвердження сучасної незалежної України внесли й конкретні політичні діячі. У кого з них цей вклад найбільший?

Першим слід згадати Володимира Леніна. Мова не йде про його концепт національної радянської державності, завдяки якому з'явилася спочатку радянська Україна, а потій й інші республіки такого типу. Утворення радянської імперії з укоріненням комуністичної системи влади в кожній республіці було єдиним способом відродження Російської імперії, яка розпалася в 1917 році. Мова йде про іншу ідею В.Леніна: утворити радянську імперію у вигляді "федерації другого поверху", до якої на рівних правах мусили увійти всі союзні республіки, включно з Росією. Є зрозумілим походження цієї ідеї. Вона була одним з наслідків національно-визвольної боротьби 1917-1920рр. Але більшовицька Росія могла бути побудована і в інший спосіб - як Російська Федерація, до якої Україна долучилася б у вигляді автономної, тобто позбавленої державних прав республіки. Ми знаємо, чим закінчилася боротьба автономної Чечні за незалежність. У пост геноцидної України не було жодних шансів на відділення від Росії, якби вона мала рівновеликий з Чечнею статус.

Другим варто згадати Бориса Єльцина. Можна сказати, що його подарував нам В.Ленін. Відстоюючи національні інтереси Росії, він руйнував загальносоюзний центр, який пустив свої корені в кожну союзну республіку, утворюючи в ній об'єкти союзного підпорядкування і пронизуючи її вертикально побудованими силовими структурами і "передавальними пасами" - масовою партією, радами, профспілками, комсомолом тощо. Українським політичним діячам залишалося йти в фарватері єльцинського курсу, який провадив до незалежності.

Третім треба назвати Михаїла Горбачова, а з ним - його команду реформаторів на чолі з Олександром Яковлєвим. Коли стало зрозуміло, що на півзаходами обійтися не можна, вони наважилися відокремити компартійний апарат від виконавчої влади у формі рад, позбавити партію державного статусу і повернути народу узурповані в 1917 році суверенні права. В ситуації переростання "перебудови" в революцію М.Горбачов не побажав використати проти повсталих республік колосальні силові засоби, якими розпоряджався.

Четвертим можна згадати Леоніда Кравчука. Він використав з ювелірною точністю всі шанси для здобуття незалежності, які випадали Україні в ці доленосні роки.

П'ятим є незламний борець за національну справу В'ячеслав Чорновіл, а з ним - десятки й сотні шістдесятників та дисидентів, які проклали місток між радянськими поколіннями українського народу і борцями за незалежність початку XX ст.

Не хотів би дискутувати з тим, у кого інше уявлення про те, хто є першим, хто є п'ятим. Мені просто хотілося бути якомога точним в оцінці всіх обставин, пов'язаних із здобуттям незалежності України в 1991 році.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальна карта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальний календар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сімейний альбом україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуалізм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
онлайн музей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віртуальна екскурсія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музеї україни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Газета День, День, всеукраїнська газета, історичний сайт, Ukraina Incognita, Україна Incognita

# data[].attributes.attachment_link.title
Кому маємо дякувати за незалежність України?

# data[].attributes.attachment_link.description
У тривалому процесі розпаду радянського комунізму є дві дати, які історики належним чином не оцінили. Перша з них - XX з'їзд КПРС (14-25 лютого 1956 року). Цей партійний з'їзд легітимізував десталінізацію, розпочату після смерті диктатора. 15 лютого на ювілейну дату (55 років) відгукнулася газета "День" статтею Юрія Райхеля "Демократизації в країні не сталося".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни (10-11 класи): розпад радянського союзу та відродження незалежності україни (1985-1991 рр.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України (10-11 класи): РОЗПАД РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ ТА ВІДРОДЖЕННЯ НЕЗАЛЕЖНОСТІ УКРАЇНИ (1985-1991 рр.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Період 1985-1991 рр. став останнім в історії СРСР і УРСР. У 1985 р. Генеральним секретарем ЦК КПРС був обраний М. Горбачов, за ініціативою якого в СРСР почалася "перебудова". "Перебудова" -курс на системну модернізацію радянського суспільства,проголошений новим керівництвомКПРС на квітневому (1985 р.) пленумі ЦК КПРС і підтверджений на ХХVІІ з'їзді КПРС (1986 р.).

# data[].attributes.headline
28/04 Заняття №63 (ч.2) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.

# data[].attributes.subject
28/04 Заняття №63 (ч.2) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.

# data[].attributes.headline
28/04 Заняття № 63 (ч.1) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.

# data[].attributes.subject
28/04 Заняття № 63 (ч.1) УРСР в 1990-1991рр. Проголошення незалежності.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в період кризи радянської системи 1965-1985 рр.(укр.) ЗНО з історії України.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Початок десталінізації в УРСР.

Смерть Й. СталінаПочинаючи з березня 1953 р. нове керівництво СРСР, в якому поступово посилювались позиції першого секретаря ЦК КПРС 5 березня 1953 р. стала поштовхом до кардинальних змін в духовному житті, в економіці, серйозних змін зазнала внутрішня і зовнішня політика Радянського Союзу. М. Хрущова, розпочало курс на лібералізацію внутрішньої політики. Цей процес отримав назву десталінізації. Водночас боротьба за владу точилася між головою РНК СРСР Г. Маленковим, , який очолював об'єднані наркомати внутрішніх справ та державної безпеки, зберігав свої позиції і УРСР відводилось важливе місце у протистоянні спадкоємців Сталіна. Так Хрущов у червні1953 р. зняв з посади Першого секретаря ЦК КПУ Л. Мельникова та поставив свою людину - О. Кириченка. В липні Берію було заарештовано та розстріляно. А у вересні 1953 р. відбувся пленум ЦК КПРС, на якому Микиту Хрущова було обрано Першим секретарем ЦК КПРС.
Причини десталінізації:

1. Продовження політичних репресій могло призвести до соціального вибуху.

2. Тотальний контроль над усіма сферами життя, максимально жорстка цензура в культурі та мистецтві створювалинепотрібну напругу в суспільстві, обмежували будь-які прояви творчості таініціативи, в кінцевому рахунку гальмували матеріальний і духовний розвиток суспільства.

3. Відверте ігнорування національної самобутності народів СРСР для радянського керівництва загрожувалопоявою потужних національних антирадянських рухів.

4. Існувала потреба покращитиміжнародний імідж СРСР, для успішної боротьби з США на ідеологічному фронті врамках холодної війни.

5. Економіка та система управління потребували реформування.

Для десталінізації характерні такі риси:

припинення масових політичних репресій, зменшення чисельності репресивного апарату. Часткова реабілітація безпідставно засуджених;

боротьба з культом особи Сталіна, яка активізувалась після відомої доповіді Хрущова "Про культ особи та його наслідки", виголошеної 25 лютого 1956 р. на закритому засіданні депутатів ХХ з'їзду КПРС.

обмеження цензури;

припинення кампанії боротьби проти націоналізму;

уповільнення процесу русифікації;

розширення прав УРСР в економічній фінансовій, юридичній сферах; В першу чергу відбулося скорочення кількості союзних та збільшення числа республіканських та союзно-республіканських міністерств. Більшість підприємств союзного підпорядкування було передано під управління УРСР. Частка промисловості, підпорядкованої уряду УРСР, в економіці України збільшилась з 30 до 76 відсотків.

активізація дій української дипломатії та активізація контактів з зарубіжними країнами.

Мал. 1. Микита Хрущов

У 1954 р. в УРСР звеликим розмахомВідзначення 300-річчя "возз'єднання України з Росією" призвело до серйозних змін у адміністративному устрої УРСР. На початку 1954 р. Указом Президії Верховної Ради УРСР святкувався ювілей Переяславської ради як "300-літній ювілей возз'єднання України з Росією". м. Проскурів перейменовано у м. Хмельницький, а Кам'янець-Подільську область - у Хмельницьку .

Витоки рішення про передачу Кримської області зі складу РРФСР до складу Української РСР потрібно шукати в трагічному для півострова Приєднання Криму до України. 1944 році. Тодішня криза економіки та сільськогосподарського виробництва була спричинина масовою депортацією кримськотатарського народу, греків, вірмен, чехів, болгар і німців. Загальна кількість вивезеного з Криму люду сягала близько 300 тисяч, доросле чоловіче населення воювало на фронтах і зазнало значних втрат, отже півострів практично обезлюднів. Офіційна статистика свідчить, що за час війни населення в Криму зменшилося вдвічі і до травня 1944 року становило 780 тисяч осіб, а після депортації кримських татар тут лишилося близько 500 тисяч. У більшості кримських сіл уже влітку не було кому зібрати й мізерні врожаї. Якщо в 1940 році площа посівів у Криму становила 987,4 тисячі гектарів , то в 1950 році вона зменшилася майже на 100 тисяч (881,9 тис. га). 19 лютого 1954 р. Президія Верховної Ради СРСР прийняла Указ "Про передачу Кримської області із складу РСФСР до складу УРСР", враховуючи спільність економіки, територіальну близькість та тісні господарські і культурні зв'язки між Кримом і Україною.

Сам Хрущов восени 1953 р. відвідав Крим. Про це немає жодної згадки у тогочасній кримській пресі. Тільки спогади Олексія Аджубея, зятя Хрущова, який супроводжував Першого секретаря в інспекторської поїздці до Криму. За словами Аджубея, найбільш приголомшили, схвилювали і обурили Хрущова галасливі натовпи російських переселенців, які торпедували машину Першого секретаря. Люди скаржилися на нестерпні умови життя, погане житло, нестачу харчів, вимагали допомоги. "Навіщо ж ви їхали?" - Запитував Хрущов. - І натовп заволав: "Нас обманули".

Саме після таких зустрічей Хрущов і Малєнков вилетіли до Києва, де Микита Сергійович почав вмовляти керівників УРСР допомогти Криму у відродженні народного господарства. Але про формальну передачу Кримської області зі складу Російської Федерації Україні Перший секретар не говорив.

2. Посилення десталінізації.

ХХ з'їзд КПРС. Ключову роль в політиці Микити Хрущова відіграв саме ХХ з'їзд КПРС, який він використав для зміцнення своїх позицій при владі та усунення можливих конкурентів. З'єзд проходив в лютому 1956 р., у звітній доповді Микита Хрущов підтверджував лінію на розрядку міжнародної напруженості. У внутрішній політиці осболива увага зверталась на покращення становища сільського господарства, збільшення темпів виробництва товарів народного споживання та житлового будівництва. 25 лютого на закритому засідання Микита Хрущов виступив із доповідю "Про культ особи та його наслідки", яка тривала 4 години. Доповідь шокувала делегатів. Хрущов на неспростованих фактах доводив особисту відповідальність Сталіна за трагедію перших років війни з Гітлером, за депортацію цілих народів, масові репресії 1937-1938 рр. та в повоєнні роки. Проте Хрущов всю відповідальність перекладав на Сталіна, в цілому ж політика партії на всіх етапах соціалістичного і комуністичного будівництва визнавалася правильною.

Ліквідація ГУЛАГу. Одним з найважливіших досягнень десталінізації стала ліквідація ГУЛАГу, де перебувало понад 1 млн ув'язнених. Також скасовувалось репресивне законодавство минулих років. Амністія засуджених за співробітництво з окупаційним режимом дозволила повернутись додому українським націоналістам. До 1957 р. повернулися 65 534 особи, засуджені за членство в ОУН чи УПА. Водночас для послаблення націоналістичного руху агентом КДБ Богданом Сташинським 15 жовтня 1959 р. в Мюнхені було вбито Голову Проводу ОУН Степана Бандеру. Також було реабілітовано близько 58% загальної кількості засуджених в УРСР. Проте реабілітації не підлягали жертви політичних репресій до 1 грудня 1934 р., всі репресовані за звинувачення в "українському буружуазному націоналізмі".

Кінець колективного керівництва. Десталінізація знадобилась Хрущову аби дістати політичні бонуси в боротьбі за повну владу в СРСР. Проте основна частина ЦК партії не була готова розвінчувати Сталіна. Скориставшись візитом Хрущова до Фінляндії 18 червня 1957 р. члени Президії ЦК поставили питання про його відставку, проте керівники силових відомств Г. Жуков та І. Сєров підтримали Хрущова. Організатори виступу проти Хрущова - Каганович, Маленков, Молотов були звільнені з усіх партійх та державних посад. Ці події фактично означали кінець колективного керівництва. Микита Хрущов став не лише Першим секретарем ЦК КПРС, а ле і головою Ради народних міністрів. В грудні 1957 р. Хрущов відкликав з УРСР О. Кириченка, зробивши його своїм заступником по партії, УРСР очолив М. Підгорний.

З перемогою М. Хрущова українська політична еліта дістала перевагу над управлінською елітою центру. Все більше виходців з УРСР обіймали високі посади в Москві. Восени 1964 р. предидія ЦК КПРС складалась з 10 чолвоік, 5 - з них були пов'язані з Україною. Влітку 1963 р. першим секретарем ЦК КПУ став Петро Шелест. Проте посилення Хрущова, а також його політичний курс викликали занепокоєння в інших лідерів партії, 12 жовтня 1964 р. члени президії ЦК поставили питання про недовіру Хрущову. 13 жовтня Хрущов прибув з курорту в Москву, де усвідомив свою поразку. А вже 14 жовтня його було знято з усіх партійних та державних посад. Першим секретарем ЦК було обрано Л. Брєжнєва, а головою Ради міністрів О. Косигіна.

3. Особливості економічної політики.

Децентралізація управління промисловістю. На початку 1954 р. ЦК КПРС ухвалив рішення про зменшення чисельності адміністративно-у правлінського персоналу міністерств і відомств. В УРСР у рамках цієї політики у 1954-1955 роках скоротили 61 тис. управлінців.Проте цих заходів виявилось недостатньо. У1957 р. відбулась реформа управління промисловістю, яка передбачала децентралізацію.

31 травня 1957 р. сесія Верховної Ради УРСР ухвалила Закон "Про подальше вдосконалення організації управління промисловістю і будівництвом в Українській РСР". Територія України поділялася на 11 економічних адміністративних районів - Київський, Харківський, Львівський, Вінницький, Сталінський, Ворошиловградський, Дніпропетровський, Запорізький, Одеський, Станіславський та Херсонський райони. Кожен район об'єднував кілька областей. Всього на території Радянського Союзу створено 105 таких районів. У травні 1960 р. було утворено ще три економічні адміністративні райони - Кримський, Полтавський, Черкаський. У кожному з економічних адміністративних районів утворений орган планування та управління місцевою промисловістю та будівництвом - рада народного господарства (раднаргосп).

Паралельно зі створенням раднаргоспів значно скоротилась кількість і повноваження міністерств. У було ліквідовано 10 союзних та 15 союзно-республіканських міністерств. Одночасно в Україні ліквідовано 11 промислових та будівельних міністерств. Внаслідок реорганізації майже уся промисловість УРСР перейшла в підпорядкування Ради Міністрів УРСР, раднаргоспів та місцевих рад депутатів. Раднаргоспи підпорядковувались Раді Міністрів УРСР та координували роботи з місцевими радами депутатів (хоча їм не підпорядковувались). Були розширені права місцевих рад у сфері планування та постачання підприємств.

Реформа 1957 р. не змінювала природи планової економіки, відповідно не усувала головні недоліки такої негнучкої економічної моделі. Тому дуже швидко з'явилися н ові негативні явища. У 1960 р. в УРСР був утворений республіканський раднаргосп. УРНГ керувала місцевими раднаргоспами, кількість яких до 1962 р. становила 7. Одночасно утворилася Рада народного господарства СРСР. Система управління економікою ставала ще більш забюрократизованою, ніж до реформи.

В добу Хрущова УРСР вважалась пріорітетним регіоном для капітального будівництва. Були споруджені великі теплові електростанції районного значення. Постали чергові електростанції - Дніпродзержинська, Каховська, Кременчуцька. У металургійні промисловості були збудовані унікальні за розмірами доменні печі. В травні 1958 р. розпочалась прискорена хімізація економіки. В УРСР з'явилися 35 нових заводів та понад 250 великих хімічних виробництв. В республіці з'явилися автомобілебування, виробництво обчислювальної техніки, радіоелектроніка. Підприємства важкої індустрії вперше в широких масштабах стали випускати товари народного споживання.

Аграрний сектор. Протягом 1953 - 1958 рр. за ініціативи М. Хрущова, був здійснений цілий комплекс заходів, спрямованих на розвиток сільськогосподарського виробництва:

підвищення матеріальної зацікавленості колгоспів та колгоспників в результатах виробництва;

зміцненняматеріально-технічної бази колгоспів і посилення механізації сільськогогосподарства ;

створення умов для розвитку особистого господарства колгоспників в 1953 - 1955 рр. (з 1955 р. посилились протилежні тенденції, спрямовані на обмеження індивідуальних селянських господарств);

деяке розширення прав колгоспів в господарській сфері;

підвищення освітнього рівня керівників сільськогогосподарства;

застосування нових технологій, використання зарубіжного досвіду.

Паралельно з цими заходами реалізовувались три т. з. надпрограми, спрямовані на:

розширення площ посівів кукурудзи;

надпрограма утваринництві.

Мал. 3. Агітаційний плакат за підняття цілини.

Мал. 4. Кукурудзяна епопея.

Відбулось розширення прав колгоспів у господарській сфері. Послабився адміністративний тиск на керівництво колгоспів. Вирішено було не доводити до окремих районів та колгоспів завдань щодо тих видів худоби і птиці, розведення яких у даних умовах виявилось економічно невигідним.

У травні 1958 р. розформовано МТС (машинно-тракгорні станції). їхню техніку повинні були викупити колгоспи. Замість МТС утворювались ремонтно-технічні станції (PTQ, які здійснювали ремонт колгоспної техніки, а також продавали колгоспам нафтопродукти, хімікати, добрива, сільськогосподарську техніку. До кінця 1958 р. колгоспи України викупили 108 тис. тракторів, 43 тис. комбайнів, багато іншої техніки на суму 4,2 млрд. крб. Незважаючи на пільгові умови, викуп техніки та її експлуатація часто були непосильними для бюджету колгоспів.

Величезний успіх мала космічна програма реалізовувала не тільки наукові цілі, але й військові завдання (розробка міжконтинентальних ракет). 12 квітня 1961 р. відбулася без перебільшення одна з найвідоміших подій світової історії - перший політ людини у космос. 11- 15 серпня 1962 р. українець П. Попович здійснив космічний політ навколо Землі. З генеральним конструктором космічних апаратів був виходець з України (Житомирської області) С. Корольов.

Економічний розвиток України в роки правління М. Хрущова можна поділити на два періоди. У 1953 - 1958 рр. економіка республіки активно розвивалась. Особливо помітні в сільському господарстві. Позитивні зміни зумовлені: децентралізацією управління; зменшенням адміністративного тиску на економіку, збільшенням капіталовкладень в сільське господарство та легку промисловість; підтримкою нових, високотехнічних, галузей промисловості.

Позитивні зміни виявились недовготривалими. Реформа управління промисловістю 1957 - 1964 рр. виявилась неефективною, вона призвела до ще більшою бюрократизації економіки. Аграрна політика у 1958 - 1964 р. і посуха 1963 р. призвели до продовольчої кризи. Причинами економічних невдач були:

адміністративно-командна система не могла діяти достатньо оперативно, впершу чергу у справі впровадження нових технологій;

відсутність господарської самостійності промислових підприємств таколгоспів;

відсутність прямого взаємозв'язку між якістю продукції та величиною заробітної плати;

неможливість повноцінної дискусії в середині керівництва, волюнтаристські методи управління М. Хрущова не дозволяли вчасно виявити та ліквідувати недоліки економічної політики;

гонка озброєнь, в яку втягнулось радянське керівництво відволікала від потреб народного господарства великі кошти та значні матеріальні цінності.

Проводились соціальні реформи. В березні 1956 р. скорочена тривалість робочого дня в передвихідні та передсвяткові дні, збільшено тривалість декретних відпусток (з 77 до 112 календарних днів). В квітні 1956 р. скасовано кримінальну відповідальність за самовільне залишення підприємств і установ та прогул без поважних причин. В травні 1956 р.встановлено 6-годинний робочий день для підлітків від 16 до 18 років, а також скасували плату за навчання в старших класах та вузах. В липні того ж року здійснена пенсійна реформа . Були підвищені розміри низьких державних пенсій і знизилися розміри високих пенсій. В квітні 1956 р. робітники отримали право за власним бажанням переходити на інше підприємство (цього права вони були позбавлені з 1940 р.) Селяни отримали паспорти, яких не мали з моменту запровадження паспортної системи у 1932 р.

Значних масштабів набуло житлове будівництво. У малих та середніх містах споруджували житлові будинки на 2-3 поверхи, у великих містах -п'ятиповерхові (так звані "хрущовки"). Показники розвитку житлового будівництва дійсно вражали - протягом 1956 - 1964 років в Україні площа введених в експлуатацію житлових будинків становила 66,4 млн. кв. м. Це на 3,7 млн. кв. м. більше ніж побудовано житла за 1918 - 1955 роки.

4. Суспільно-політичне життя та культура.

Політика в національній сфері в роки "хрущовської відлиги" періодично змінювалась, акцентувалась увагана окремих проблемах. Початок відлиги спричинив нову "хвилю українізації". Всередовищі української громадськості розпочалось обговорення питання про збереження української мови та сфери її вживання. Лібералізація національної політики сприяла появі низки україномовних видань. Проте радянське керівництво не відмовилось повністю від політики русифікації.

Великий резонанс та гостру дискусію викликало одне з положень освітньої реформи 1958 - 1959 років. Згідно з Законом "Про зміцнення зв'язку школи з життям і подальший розвиток системи народної освіти" (прийнятий Верховною Радою УРСР у квітні 1959 р.) батьки самі більшістю голосів обирали, якою мовою навчатимуться їхні діти укожній конкретній школі. Ця норма викликала протести в Україні, навіть на рівні республіканського керівництва. В результаті за 1959-1966 рр. кількість шкіл з російською мовою викладання збільшилась майже на 500, а кількість українських скоротилась на 2 тисячі. Обов'язковою стала семирічна освіта.

Шестидесятники відкидали ідеологічні стереотипи та звеличували загальнолюдські ідеали. На початку 1960 р. у Києві при міськкомі комсомолу почав діяти Шістдесятники. Послаблення цензури сприяло розвитку української культури. Лібералізація суспільно-політичного життя ознаменувалася появою людей, які займали активну життєву позицію і сподівалися, що їм своєю працею вдасться змінити суспільство на краще. Масова поява цих людей відбулась в 60-ті роки. Звідси і назва. Шестидесятництво - рух творчої молоді, яка сповідувала новідумки, ідеї, нову тематику, не обмежену рамками пануючої ідеології. клуб творчої молоді "Супутник". На вечорах поезії виступали І. Драч, Л. Костенко, В. Симоненко. Клуби творчої молоді виникли у інших містах України. Львівський "Пролісок" приятгував до себе молодих інтелектуалів з усієї Західної України.

Дисидентський рух. Шістдесятники, які зважувались на відкритий конфлікт з владою ставали дисидентами. Їх на відміну від шістдесятників було набагато менше, відповідно свою діяльність вони не обмежували культурою, але виступали за свободу слова та інші права людини. В 1958 р. було знищено Об'єднану партію визволення України, яка продовжувала боротьбу УПА. Український національний комітет був розгромлений у Львові в 1961 р. В таких умовах частина української інтелігенції виник рух спротиву тоталітарному режиму. Дисидентство - суспільно-політичний опозиційний рух в СРСР та Україні, який боровся мирними методами проти національного, політичного гніту. Основними причинами існування руху опору:

політичні(відсутність реальної політичної самостійності республік, однопартійна система, відсутність демократичного вибору політичної альтернативи та легальних можливостей зміни влади чи опозиційної діяльності, бюрократизація системи управління);

національні (цензура, русифікація);

соціально-економічні (низький рівень життя населення, недоліки економічної політики);

релігійні (антицерковна кампанія).

Першою опозиційною організацією нового типу можна назвати січні 1961 р. учасники спілки викриті і заарештовані. У травні того ж року у Львові оголошено судовий вирок. За звинуваченням у зраді Батьківщини засуджено: Українську робітничо-селянську спілку, створену Львові у 1959 р. молодим юристом Левком Лук'яненком. Спілка ставила за мету вихід України зі складу СРСР. ВЛевка Лук'яненка - до розстрілу, І. Кандибу - 15 років ув'язнення, С. Вірун - 11, інші по 10 років ув'язнення. У липні 1961 р. Судова колегія в карних справах Верховного суду, розглянула справу в касаційному порядку, замінили Л. Лук'яненку смертну кару на 15 років ув'язнення.

Мал. 5. Левко Лук'яненко.

Мал. 6. Іван Кандиба.

Розгорнувся наступ влади на церкву. Було ліквідовано усі греко-католицькі приходи, храми передані РПЦ. З державного обліку було знято 740 історичних пам'яток переважно культового походження. Відбулась низка судових процесів над вірними. Судили переважно євангелських баптистів, адвентистів і представників незареєстрвоаних общин, насамперед єговістів та п'ятидесятників.

Помітні успіхи вдалося досягти у Наука. Проятгом 1956-1965 рр. в АН УРСР з'явилося кібернетиці. У у складі АН УРСР з'явився Обчислювальний центр. Центр працював над створенням обчислювальних машин для управління виробничим процесом, розробляв теорію швидкодіючих , також займався оборонною тематикою: створенням машин для наведення на ціль винищувачів та зенітних ракет, для визначення координат точки запуску ворожих ракет. З 1962 р. центр перейменовано в Інститут кібернетики. десять нових науково-дослідних установ. В Інституті фізики у 1960 р. став до ладу атомний реактор, за допомогою якого розгонулися дослідження в галузі фізики атомного ядра. Вперше було відкрито доступ до архівних матеріалів радянської доби. З 1957 р. почали виходити спеціалізовані журнали академічних установ гуманітарного профілю. Проте за академічними установами ретельно стежили працівники центрального партійного апарату.

Лібералізація позитивно вплинула на розвиток мистецтва. В роки "хрущовської відлиги" активно творили Неухильно зростала кількість відвідувачів театрів. У цей період у В образотворчому мистецтві варто відзначити праці таких відомих українських майстрів, як Мистецтво. українські композитори: К. Данькевич, Г. Жуковський, С. Людкевич, Г. Майборода, П. Майборода, Ю. Мейгус, Л. Ревуцький, О. Сандлер, Я. Цегляр. Популярними були комиозитори- піснярі О. Білаш, А. Філіпеико, І. Шамо. Новаторством позначена музика композиторів-шестидесятииків Л. Грабовського, В. Годзяцького, В. Сильвесгрова, В. Загоруєва. театрах України працювали видатні українські актори: А. Бучма, В. Добровольський, М. Крушельницький, Ю. Лавров, М. Романов, Н. Ужвій, К. Хохлов, Ю. Шумськнй. М. Божій, М. Дерегус, В. Касіян, К. Трохименко, О. Шовкуненко, Т. Яблонська, К. Білокур, М. Примаченко.

Мал. 7. К. Білокур. Натюрморт з колосками і глечиком (1958 - 1959)
Основні терміни, поняття, імена Основні дати:
1954 р., лютий - входження Кримської області до складу УРСР.

1956 р., 25 лютого - доповідь Хрущова "Про культ особи та його наслідки" на закритому засіданні депутатів ХХ з'їзду КПРС, початок боротьби з культом особи Сталіна.

1956 р., березень - скорочена тривалість робочого дня в передвихідні та передсвяткові дні.

1957 - 1964 рр. - реформа управління промисловістю, створення системи раднаргоспів.

1959 р. - у Львові Левком Лук'яненком створено Українську робітничо-селянську спілку, яка ставила за мету добиватися конституційним шляхом виходу України з СРСР.

1962 р. - страйки і масова демонстрація робітників у Новочеркаську, котру було розстріляно військами.

1964 р., жовтень - пленум ЦК КПРС про усунення М. Хрущова з посади першого секретаря ЦК КПРС і Голови Ради Міністрів СРСР.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тема 37. десталінізація (1953-1964). культура: десталінізація (1953-1964). культура

# data[].attributes.attachment_link.title
Тема 37. ДЕСТАЛІНІЗАЦІЯ (1953-1964). КУЛЬТУРА: ДЕСТАЛІНІЗАЦІЯ (1953-1964). КУЛЬТУРА

# data[].attributes.attachment_link.description
Смерть Й. СталінаПочинаючи з березня 1953 р. нове керівництво СРСР, в якому поступово посилювались позиції першого секретаря ЦК КПРС 5 березня 1953 р. стала поштовхом до кардинальних змін в духовному житті, в економіці, серйозних змін зазнала внутрішня і зовнішня політика Радянського Союзу. М. Хрущова , розпочало курс на лібералізацію внутрішньої політики.

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Почалося розвінчання культа Сталіна

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перехід до громадянського суспільства і правової держави розпочався з делегітимізації влади в колишньому СРСР. Оскільки одним із головних засобів легітимізації влади партійної верхівки була ідеологія, то криза легітимності проявилася передусім як зростаюче усвідомлення невідповідності ідеологічних гасел і практичної діяльності правлячої верхівки, подвійності стандартів, які вона застосовувала до себе та свого оточення, з одного боку, і до решти громадян - з іншого. Делегітимізація супроводжувалась значними зрушеннями у системі цінностей тодішнього радянського суспільства. Тому Горбачовська "перебудова", метою якої було економічне зростання ("прискорення"), а реальним результатом стала "гласність", була сприйнята населенням з надзвичайним ентузіазмом.

Саме гласність мала вирішальне значення для відновлення громадянського життя наприкінці 80-х - на початку 90-х років. Паралельно з гласністю йшло визнання соціального й політичного плюралізму - спочатку так званого "соціалістичного", а потім уже - без ідеологічної ідентифікації. Воно супроводжувалось швидким зростанням неформальних громадських, а пізніше й політичних організацій. Завдяки цим аспектам "перебудова" розбурхала суспільство. Перші організовані політичниі та громадські сили змогли досягнути певного ступеня автономності.

В Україні найвизначнішу роль у пробудженні громадської свідомості та в інформуванні людей про громадські рухи й організації відіграла газета "Літературна Україна" та її видавець - Спілка письменників України, але як розкріпачення преси, так і процес реформування суспільних відносин взагалі в Україні йшов повільніше, ніж у багатьох інших республіках.

У цілому перехід України до демократичного режиму відбувався, як і в більшості нових незалежних держав (ННД), що виникли на теренах колишнього СРСР, шляхом "вростання" старих еліт у нові структури та відносини, через їх поступову трансформацію і формування "нових" еліт із переважанням старих кадрів. Цей шлях найтриваліший і найважчий, бо стара еліта, зберігаючи керівні позиції, справляє гальмівний вплив на процес трансформації. Однак виразною відмінністю України на початкових етапах її трансформації було, те, що наявна в країні опозиція (дисидентський рух був досить розвиненим в Україні з початку 60-х років) наштовхувалась на сильний опір "неполоханих", на той час, комуністів

Союзний центр в особі М. Горбачова тримав на посаді першого секретаря ЦК КПУ, брежнєвського сподвижника В. Щербицького - аж до осені 1989 р. В Україні існували дуже серйозні обмеження стосовно процесів і економічної, і політичної лібералізації. Державно-партійна монополія на участь у політичному житті, звинувачення на адресу "неформалів", що вони "рвуться до політики" були серйозними перешкодами для розгортання масових рухів. Тому скасування статті 6 Конституції УРСР про керівну роль КПРС разом з іншими політичними зрушеннями, які відбулися восени 1990 р. після акції студентського голодування, стали важливим кроком на шляху до незалежності і створення держави, яка вперше за тривалий час почала рахуватися з вимогами громадськості.

Перші громадські (неформальні) організації вУкраїні

Відродження громадського життя і політичного плюралізму відбувалося паралельно. Якщо не рахувати профспілок, то перші громадські організації в СРСР і в Україні були явно або приховано політизовані. Вони організовувались людьми, які орієнтувалися на далекосяжні політичні цілі і тільки через заборону опозиційної політичної діяльності обмежувались культурницькими, екологічними чи економічними гаслами. Найбільш відомими були громадські об'єднання, започатковані творчою інтелігенцією: Культурологічний клуб у Києві (1987 р.), Товариство української мови ім. Шевченка, культурологічне Товариство Лева у Львові; розвивалися екологічні рухи ("Зелений світ"), товариство захисту колишніх в'язнів тоталітарного режиму "Меморіал" та інші. Відновлення політичного плюралізму припадає на 1988-89 роки. Це був підготовчий період, ще не формування багатопартійності. Головна його подія - утворення і діяльність Народного Руху України - масової, ідеологічно строкатої, проте антикомуністичної та національно зорієнтованої організації.

Найпершими на політичній ниві заявили про себе дисидентські правозахисні групи, що стежили за дотриманням гуманітарної частини Гельсінських угод 1976 р. Вже влітку 1988 р. Українська Гельсінська Спілка (УГС) оприлюднила свою "Декларацію принципів" і почала діяти не як суто правозахисна, а як політична організація. Цього ж року в Україні набула популярності ідея створення широкого демократичного руху, на зразок народних фронтів, що виникли у країнах Балтії. На підтримку цієї ідеї у Львові відбулися масові мітинги, в яких брали участь найрізноманітніші політичні сили: від Української Гельсінської Спілки до міського комсомолу. Спроби створення народного фронту були і в інших регіонах України, а члени Спілки письменників України висунули восени того ж, 1988 року ідею створення Народного руху України за перебудову. У вересні 1989 р. був проведений Устаночий з'їзд Руху, що мав своїм наслідком перетворення Руху в альтернативну щодо КПРС політичну силу (хоча його членами могли бути спочатку й комуністи). Відбулася фактична легалізація політичного плюралізму і почали закладатися підвалини для створення нових партій. Перший період творення власне партій розпочався навесні 1990.

Процес формування незалежних громадських і політичних організацій у 1987 - 1991 рр. (до здобуття незалежності) в Україні представлений у двох таблицях (Див.: Додаток 1), які красномовно свідчать, що "оксамитова революція" в Україні була, проте успіх її не був настільки великим, щоб енергійно трансформувати політичну та економічну систему.

Наслідки перших альтернативних виборів. Поява багатопартійності

Отже, відновлення громадського життя й політичного плюралізму в Україні можна датувати 1988-89 роками. Створення багатопартійності припадає на період весни 1990 - літа 1991 року. Саме в цей період сформувався політичний спектр, що відображав практично усі ідеологічні позиції - від крайньо-лівих до крайньо-правих. Це відбулося досить швидко, бо в зародку більшість майбутніх демократичних і націонал-патріотичних політичних течій містилася в організаціях Народного Руху, у той час як КПУ була широким об'єднанням лівих сил, по-різному зорієнтованих щодо державності і демократії.

Найвизначнішим з точку зору творення партій став період після виборів 1990 р. - перших альтернативних виборів до законодавчого органу України, у яких Рух був головною опозиційною силою до КПРС. Головним політичним досягненням демократичних сил було створення першої організованої опозиції у Верховній Раді - Народної Ради 6 червня 1990 р. на чолі академіком І. Юхновським, у складі якої було 125 депутатів.

З точки зору активізації громадянства, окрім багатолюдних мітингів і маніфестацій, цікавою була спроба організації під назвою Українська міжпартійна асамблея (УМА) піти шляхом заперечення законності комуністичної влади. Вона почала запис людей громадянами Української Народної Республіки, яка зазнала поразки від більшовиків у 1920 р., але уряд якої продовжував формально існувати в екзилі, зберігаючи державні клейноди (пізніше їх було передано Л. Кравчуку). Акція для України була екзотикою. Населення в комуністичні часи було повністю позбавлене знань про свою історію, а отже не могло на цю акцію відгукнутися масово. Та й політична сила, що збирала підписи, не була ні багаточисельною, ні авторитетною. Тому 27 вересня 1990 р. їй вдалося зареєструвати 729 тис. осіб як "громадян УНР". Регіональний успіх був таким: Львівщина - 450 тис. осіб, Київщина (разом зі столицею) - 140 тис., Тернопільщина - 40 тис., ще в 6-ти інших областях - по 10-20 тис, у решті областей - до 10 тис. Найголовнішим досягненням УМА було привернення уваги українців до своєї історії, сприяння подальшій делегітимації влади комуністів та практична демонстрація того, що діяти можна мирними, але відверто анти-офіційними методами.

Українська громадськість і здобуття незалежності

Найгучнішою і однією з найрезультативніших акцій (передусім у довгостроковому вимірі та у плані впливу на суспільну свідомість) було студентське голодування у жовтні 1990 р. у наметовому містечку на майдані Незалежності (тоді ще площа Жовтневої революції) - в самому центрі Києва. Його організувала Українська студентська спілка та Студентське братство (Львів). Через 10 днів після початку акції у ньому брало участь 158 осіб. Студенти приїхали з 24 міст. До них приєдналися 11 депутатів ВРУ. Частина інших депутатів навпаки категорично засуджувала тих політиків, котрі допускали можливість таких методів протесту - адже йшлося про життя молодих людей.

На щастя, навіть комуністична більшість у Верховній Раді усвідомила серйозність ситуації і погодилась прийняти Постанову, згідно якої вимоги голодуючих мали бути виконані. Серед них: приведення Конституції у відповідність з Декларацією про Державний суверенітет; прийняття закону про партії та вибори і проведення нових виборів на багатопартійній основі у найближчий час; непідписання ніякого союзного договору до прийняття нової Конституції України, відставка Голови Ради міністрів В. Масола.

Після припинення голодування виконаним був лише останній пункт. Проте ця акція сколихнула Україну, пробудило й ту частину громадянства, яка ще спала в політичному відношенні і кінцевому підсумку - забезпечило стійкість і послідовність України у здобутті і відстоюванні нею своєї державності, у тому числі й голосування за незалежність на референдумі 1 грудня 1991 р. Це був акт громадянської мужності, відданості і самопожертви. І хоч він відповідав духові часу і пізніше нічого подібного вже не повторилося, але такі події зрушують маси, які починають відчувати силу та роль громадськості, яка може захищати свої прагнення та інтереси самостійно.

Під тиском студентів та інших демократичних сил у жовтні 1990 р. Верховна Рада УРСР скасувала статтю 6 Конституції УРСР, в якій стверджувалася "провідна і спрямовуюча" роль КПУ. Були внесені зміни в Статут Руху і комуністи більше не могли бути його членами, оскільки їх вищі керівні органи знаходились за межами України. Проте, створити усталену систему демократичної державної влади, так само як правовий простір для громадянського суспільства можна тільки на фундаментальних конституційних засадах.

Переглянути інші статті з розділу: Громадянське суспільство

# data[].attributes.attachment_link.title
18.3.2. Горбачовська "революція зверху" і перші ознаки відновлення громадянського життя в СРСР

# data[].attributes.attachment_link.description
Перехід до громадянського суспільства і правової держави розпочався з делегітимізації влади в колишньому СРСР. Оскільки одним із головних засобів легітимізації влади партійної верхівки була ідеологія, то криза легітимності проявилася передусім як зростаюче усвідомлення невідповідності ідеологічних гасел і практичної діяльності правлячої верхівки, подвійності стандартів, які вона застосовувала до себе та свого оточення, з одного боку, і до решти громадян - з іншого.

# data[].attributes.headline
23/04 Заняття №62 Зміни в ідеології та в суспільному житті періоду ,,перебудови”

# data[].attributes.subject
23/04 Заняття №62 Зміни в ідеології та в суспільному житті періоду ,,перебудови”

# data[].attributes.attachment_link.title
Зміни в ідеології та в суспільному житті періоду ,,перебудови”

# data[].attributes.headline
Розпад Радянського Союзу,1985-1991 рр.

# data[].attributes.subject
Розпад Радянського Союзу,1985-1991 рр.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Одним з найвідоміших економічних заходів доби перебудови став "сухий закон". В УРСР кількість торговельних точок, які реалізували спиртні товари зменшилась удвічі. У Закарпатті та Криму знищили виноградники. Це призвело не до зменшення пияцтва, а до розгулу підпільного самогоноваріння.

"Сухий закон" провалився. Як і спроби ввести принципи ринкових відносин в планову економіку зі збереженням командно-адміністративного апарату. Падіння цін на нафту на світовому ринку добило економіку СРСР. Реформи перебудови були сміливими, проте недостаніми, щоб врятувати корабель, що тоне, наповнений баланстом проблем, що накопилися з часів застою. Він впевнено прямував на дно.

Розпочалася стрімка інфляція. Знецінення рубля тягло за собою падіння зарплат та соціальних виплат. Замість знецінених грошей люди перейшли до бартеру. З осені 1990 року в Україні ввели карткову систему та продаж товарів за купонами. Дефіцит та черги стали не лише звичними, а й постійними явищами.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лекція 30: Розпад Радянського Союзу, 1985-1991 рр.

# data[].attributes.attachment_link.description
Одним з найвідоміших економічних заходів доби перебудови став "сухий закон". В УРСР кількість торговельних точок, які реалізували спиртні товари зменшилась удвічі. У Закарпатті та Криму знищили виноградники. Це призвело не до зменшення пияцтва, а до розгулу підпільного самогоноваріння. "Сухий закон" провалився. Як і спроби ввести принципи ринкових відносин в планову економіку зі збереженням командно-адміністративного апарату.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Початок “ перебудови ” і Україна. Історія України 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Почалося розвінчання культа Сталіна

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Початок десталінізації в УРСР.

Смерть Й. СталінаПочинаючи з березня 1953 р. нове керівництво СРСР, в якому поступово посилювались позиції першого секретаря ЦК КПРС 5 березня 1953 р. стала поштовхом до кардинальних змін в духовному житті, в економіці, серйозних змін зазнала внутрішня і зовнішня політика Радянського Союзу. М. Хрущова, розпочало курс на лібералізацію внутрішньої політики. Цей процес отримав назву десталінізації. Водночас боротьба за владу точилася між головою РНК СРСР Г. Маленковим, , який очолював об'єднані наркомати внутрішніх справ та державної безпеки, зберігав свої позиції і УРСР відводилось важливе місце у протистоянні спадкоємців Сталіна. Так Хрущов у червні1953 р. зняв з посади Першого секретаря ЦК КПУ Л. Мельникова та поставив свою людину - О. Кириченка. В липні Берію було заарештовано та розстріляно. А у вересні 1953 р. відбувся пленум ЦК КПРС, на якому Микиту Хрущова було обрано Першим секретарем ЦК КПРС.
Причини десталінізації:

1. Продовження політичних репресій могло призвести до соціального вибуху.

2. Тотальний контроль над усіма сферами життя, максимально жорстка цензура в культурі та мистецтві створювалинепотрібну напругу в суспільстві, обмежували будь-які прояви творчості таініціативи, в кінцевому рахунку гальмували матеріальний і духовний розвиток суспільства.

3. Відверте ігнорування національної самобутності народів СРСР для радянського керівництва загрожувалопоявою потужних національних антирадянських рухів.

4. Існувала потреба покращитиміжнародний імідж СРСР, для успішної боротьби з США на ідеологічному фронті врамках холодної війни.

5. Економіка та система управління потребували реформування.

Для десталінізації характерні такі риси:

припинення масових політичних репресій, зменшення чисельності репресивного апарату. Часткова реабілітація безпідставно засуджених;

боротьба з культом особи Сталіна, яка активізувалась після відомої доповіді Хрущова "Про культ особи та його наслідки", виголошеної 25 лютого 1956 р. на закритому засіданні депутатів ХХ з'їзду КПРС.

обмеження цензури;

припинення кампанії боротьби проти націоналізму;

уповільнення процесу русифікації;

розширення прав УРСР в економічній фінансовій, юридичній сферах; В першу чергу відбулося скорочення кількості союзних та збільшення числа республіканських та союзно-республіканських міністерств. Більшість підприємств союзного підпорядкування було передано під управління УРСР. Частка промисловості, підпорядкованої уряду УРСР, в економіці України збільшилась з 30 до 76 відсотків.

активізація дій української дипломатії та активізація контактів з зарубіжними країнами.

Мал. 1. Микита Хрущов

У 1954 р. в УРСР звеликим розмахомВідзначення 300-річчя "возз'єднання України з Росією" призвело до серйозних змін у адміністративному устрої УРСР. На початку 1954 р. Указом Президії Верховної Ради УРСР святкувався ювілей Переяславської ради як "300-літній ювілей возз'єднання України з Росією". м. Проскурів перейменовано у м. Хмельницький, а Кам'янець-Подільську область - у Хмельницьку .

Витоки рішення про передачу Кримської області зі складу РРФСР до складу Української РСР потрібно шукати в трагічному для півострова Приєднання Криму до України. 1944 році. Тодішня криза економіки та сільськогосподарського виробництва була спричинина масовою депортацією кримськотатарського народу, греків, вірмен, чехів, болгар і німців. Загальна кількість вивезеного з Криму люду сягала близько 300 тисяч, доросле чоловіче населення воювало на фронтах і зазнало значних втрат, отже півострів практично обезлюднів. Офіційна статистика свідчить, що за час війни населення в Криму зменшилося вдвічі і до травня 1944 року становило 780 тисяч осіб, а після депортації кримських татар тут лишилося близько 500 тисяч. У більшості кримських сіл уже влітку не було кому зібрати й мізерні врожаї. Якщо в 1940 році площа посівів у Криму становила 987,4 тисячі гектарів , то в 1950 році вона зменшилася майже на 100 тисяч (881,9 тис. га). 19 лютого 1954 р. Президія Верховної Ради СРСР прийняла Указ "Про передачу Кримської області із складу РСФСР до складу УРСР", враховуючи спільність економіки, територіальну близькість та тісні господарські і культурні зв'язки між Кримом і Україною.

Сам Хрущов восени 1953 р. відвідав Крим. Про це немає жодної згадки у тогочасній кримській пресі. Тільки спогади Олексія Аджубея, зятя Хрущова, який супроводжував Першого секретаря в інспекторської поїздці до Криму. За словами Аджубея, найбільш приголомшили, схвилювали і обурили Хрущова галасливі натовпи російських переселенців, які торпедували машину Першого секретаря. Люди скаржилися на нестерпні умови життя, погане житло, нестачу харчів, вимагали допомоги. "Навіщо ж ви їхали?" - Запитував Хрущов. - І натовп заволав: "Нас обманули".

Саме після таких зустрічей Хрущов і Малєнков вилетіли до Києва, де Микита Сергійович почав вмовляти керівників УРСР допомогти Криму у відродженні народного господарства. Але про формальну передачу Кримської області зі складу Російської Федерації Україні Перший секретар не говорив.

2. Посилення десталінізації.

ХХ з'їзд КПРС. Ключову роль в політиці Микити Хрущова відіграв саме ХХ з'їзд КПРС, який він використав для зміцнення своїх позицій при владі та усунення можливих конкурентів. З'єзд проходив в лютому 1956 р., у звітній доповді Микита Хрущов підтверджував лінію на розрядку міжнародної напруженості. У внутрішній політиці осболива увага зверталась на покращення становища сільського господарства, збільшення темпів виробництва товарів народного споживання та житлового будівництва. 25 лютого на закритому засідання Микита Хрущов виступив із доповідю "Про культ особи та його наслідки", яка тривала 4 години. Доповідь шокувала делегатів. Хрущов на неспростованих фактах доводив особисту відповідальність Сталіна за трагедію перших років війни з Гітлером, за депортацію цілих народів, масові репресії 1937-1938 рр. та в повоєнні роки. Проте Хрущов всю відповідальність перекладав на Сталіна, в цілому ж політика партії на всіх етапах соціалістичного і комуністичного будівництва визнавалася правильною.

Ліквідація ГУЛАГу. Одним з найважливіших досягнень десталінізації стала ліквідація ГУЛАГу, де перебувало понад 1 млн ув'язнених. Також скасовувалось репресивне законодавство минулих років. Амністія засуджених за співробітництво з окупаційним режимом дозволила повернутись додому українським націоналістам. До 1957 р. повернулися 65 534 особи, засуджені за членство в ОУН чи УПА. Водночас для послаблення націоналістичного руху агентом КДБ Богданом Сташинським 15 жовтня 1959 р. в Мюнхені було вбито Голову Проводу ОУН Степана Бандеру. Також було реабілітовано близько 58% загальної кількості засуджених в УРСР. Проте реабілітації не підлягали жертви політичних репресій до 1 грудня 1934 р., всі репресовані за звинувачення в "українському буружуазному націоналізмі".

Кінець колективного керівництва. Десталінізація знадобилась Хрущову аби дістати політичні бонуси в боротьбі за повну владу в СРСР. Проте основна частина ЦК партії не була готова розвінчувати Сталіна. Скориставшись візитом Хрущова до Фінляндії 18 червня 1957 р. члени Президії ЦК поставили питання про його відставку, проте керівники силових відомств Г. Жуков та І. Сєров підтримали Хрущова. Організатори виступу проти Хрущова - Каганович, Маленков, Молотов були звільнені з усіх партійх та державних посад. Ці події фактично означали кінець колективного керівництва. Микита Хрущов став не лише Першим секретарем ЦК КПРС, а ле і головою Ради народних міністрів. В грудні 1957 р. Хрущов відкликав з УРСР О. Кириченка, зробивши його своїм заступником по партії, УРСР очолив М. Підгорний.

З перемогою М. Хрущова українська політична еліта дістала перевагу над управлінською елітою центру. Все більше виходців з УРСР обіймали високі посади в Москві. Восени 1964 р. предидія ЦК КПРС складалась з 10 чолвоік, 5 - з них були пов'язані з Україною. Влітку 1963 р. першим секретарем ЦК КПУ став Петро Шелест. Проте посилення Хрущова, а також його політичний курс викликали занепокоєння в інших лідерів партії, 12 жовтня 1964 р. члени президії ЦК поставили питання про недовіру Хрущову. 13 жовтня Хрущов прибув з курорту в Москву, де усвідомив свою поразку. А вже 14 жовтня його було знято з усіх партійних та державних посад. Першим секретарем ЦК було обрано Л. Брєжнєва, а головою Ради міністрів О. Косигіна.

3. Особливості економічної політики.

Децентралізація управління промисловістю. На початку 1954 р. ЦК КПРС ухвалив рішення про зменшення чисельності адміністративно-у правлінського персоналу міністерств і відомств. В УРСР у рамках цієї політики у 1954-1955 роках скоротили 61 тис. управлінців.Проте цих заходів виявилось недостатньо. У1957 р. відбулась реформа управління промисловістю, яка передбачала децентралізацію.

31 травня 1957 р. сесія Верховної Ради УРСР ухвалила Закон "Про подальше вдосконалення організації управління промисловістю і будівництвом в Українській РСР". Територія України поділялася на 11 економічних адміністративних районів - Київський, Харківський, Львівський, Вінницький, Сталінський, Ворошиловградський, Дніпропетровський, Запорізький, Одеський, Станіславський та Херсонський райони. Кожен район об'єднував кілька областей. Всього на території Радянського Союзу створено 105 таких районів. У травні 1960 р. було утворено ще три економічні адміністративні райони - Кримський, Полтавський, Черкаський. У кожному з економічних адміністративних районів утворений орган планування та управління місцевою промисловістю та будівництвом - рада народного господарства (раднаргосп).

Паралельно зі створенням раднаргоспів значно скоротилась кількість і повноваження міністерств. У було ліквідовано 10 союзних та 15 союзно-республіканських міністерств. Одночасно в Україні ліквідовано 11 промислових та будівельних міністерств. Внаслідок реорганізації майже уся промисловість УРСР перейшла в підпорядкування Ради Міністрів УРСР, раднаргоспів та місцевих рад депутатів. Раднаргоспи підпорядковувались Раді Міністрів УРСР та координували роботи з місцевими радами депутатів (хоча їм не підпорядковувались). Були розширені права місцевих рад у сфері планування та постачання підприємств.

Реформа 1957 р. не змінювала природи планової економіки, відповідно не усувала головні недоліки такої негнучкої економічної моделі. Тому дуже швидко з'явилися н ові негативні явища. У 1960 р. в УРСР був утворений республіканський раднаргосп. УРНГ керувала місцевими раднаргоспами, кількість яких до 1962 р. становила 7. Одночасно утворилася Рада народного господарства СРСР. Система управління економікою ставала ще більш забюрократизованою, ніж до реформи.

В добу Хрущова УРСР вважалась пріорітетним регіоном для капітального будівництва. Були споруджені великі теплові електростанції районного значення. Постали чергові електростанції - Дніпродзержинська, Каховська, Кременчуцька. У металургійні промисловості були збудовані унікальні за розмірами доменні печі. В травні 1958 р. розпочалась прискорена хімізація економіки. В УРСР з'явилися 35 нових заводів та понад 250 великих хімічних виробництв. В республіці з'явилися автомобілебування, виробництво обчислювальної техніки, радіоелектроніка. Підприємства важкої індустрії вперше в широких масштабах стали випускати товари народного споживання.

Аграрний сектор. Протягом 1953 - 1958 рр. за ініціативи М. Хрущова, був здійснений цілий комплекс заходів, спрямованих на розвиток сільськогосподарського виробництва:

підвищення матеріальної зацікавленості колгоспів та колгоспників в результатах виробництва;

зміцненняматеріально-технічної бази колгоспів і посилення механізації сільськогогосподарства ;

створення умов для розвитку особистого господарства колгоспників в 1953 - 1955 рр. (з 1955 р. посилились протилежні тенденції, спрямовані на обмеження індивідуальних селянських господарств);

деяке розширення прав колгоспів в господарській сфері;

підвищення освітнього рівня керівників сільськогогосподарства;

застосування нових технологій, використання зарубіжного досвіду.

Паралельно з цими заходами реалізовувались три т. з. надпрограми, спрямовані на:

розширення площ посівів кукурудзи;

надпрограма утваринництві.

Мал. 3. Агітаційний плакат за підняття цілини.

Мал. 4. Кукурудзяна епопея.

Відбулось розширення прав колгоспів у господарській сфері. Послабився адміністративний тиск на керівництво колгоспів. Вирішено було не доводити до окремих районів та колгоспів завдань щодо тих видів худоби і птиці, розведення яких у даних умовах виявилось економічно невигідним.

У травні 1958 р. розформовано МТС (машинно-тракгорні станції). їхню техніку повинні були викупити колгоспи. Замість МТС утворювались ремонтно-технічні станції (PTQ, які здійснювали ремонт колгоспної техніки, а також продавали колгоспам нафтопродукти, хімікати, добрива, сільськогосподарську техніку. До кінця 1958 р. колгоспи України викупили 108 тис. тракторів, 43 тис. комбайнів, багато іншої техніки на суму 4,2 млрд. крб. Незважаючи на пільгові умови, викуп техніки та її експлуатація часто були непосильними для бюджету колгоспів.

Величезний успіх мала космічна програма реалізовувала не тільки наукові цілі, але й військові завдання (розробка міжконтинентальних ракет). 12 квітня 1961 р. відбулася без перебільшення одна з найвідоміших подій світової історії - перший політ людини у космос. 11- 15 серпня 1962 р. українець П. Попович здійснив космічний політ навколо Землі. З генеральним конструктором космічних апаратів був виходець з України (Житомирської області) С. Корольов.

Економічний розвиток України в роки правління М. Хрущова можна поділити на два періоди. У 1953 - 1958 рр. економіка республіки активно розвивалась. Особливо помітні в сільському господарстві. Позитивні зміни зумовлені: децентралізацією управління; зменшенням адміністративного тиску на економіку, збільшенням капіталовкладень в сільське господарство та легку промисловість; підтримкою нових, високотехнічних, галузей промисловості.

Позитивні зміни виявились недовготривалими. Реформа управління промисловістю 1957 - 1964 рр. виявилась неефективною, вона призвела до ще більшою бюрократизації економіки. Аграрна політика у 1958 - 1964 р. і посуха 1963 р. призвели до продовольчої кризи. Причинами економічних невдач були:

адміністративно-командна система не могла діяти достатньо оперативно, впершу чергу у справі впровадження нових технологій;

відсутність господарської самостійності промислових підприємств таколгоспів;

відсутність прямого взаємозв'язку між якістю продукції та величиною заробітної плати;

неможливість повноцінної дискусії в середині керівництва, волюнтаристські методи управління М. Хрущова не дозволяли вчасно виявити та ліквідувати недоліки економічної політики;

гонка озброєнь, в яку втягнулось радянське керівництво відволікала від потреб народного господарства великі кошти та значні матеріальні цінності.

Проводились соціальні реформи. В березні 1956 р. скорочена тривалість робочого дня в передвихідні та передсвяткові дні, збільшено тривалість декретних відпусток (з 77 до 112 календарних днів). В квітні 1956 р. скасовано кримінальну відповідальність за самовільне залишення підприємств і установ та прогул без поважних причин. В травні 1956 р.встановлено 6-годинний робочий день для підлітків від 16 до 18 років, а також скасували плату за навчання в старших класах та вузах. В липні того ж року здійснена пенсійна реформа . Були підвищені розміри низьких державних пенсій і знизилися розміри високих пенсій. В квітні 1956 р. робітники отримали право за власним бажанням переходити на інше підприємство (цього права вони були позбавлені з 1940 р.) Селяни отримали паспорти, яких не мали з моменту запровадження паспортної системи у 1932 р.

Значних масштабів набуло житлове будівництво. У малих та середніх містах споруджували житлові будинки на 2-3 поверхи, у великих містах -п'ятиповерхові (так звані "хрущовки"). Показники розвитку житлового будівництва дійсно вражали - протягом 1956 - 1964 років в Україні площа введених в експлуатацію житлових будинків становила 66,4 млн. кв. м. Це на 3,7 млн. кв. м. більше ніж побудовано житла за 1918 - 1955 роки.

4. Суспільно-політичне життя та культура.

Політика в національній сфері в роки "хрущовської відлиги" періодично змінювалась, акцентувалась увагана окремих проблемах. Початок відлиги спричинив нову "хвилю українізації". Всередовищі української громадськості розпочалось обговорення питання про збереження української мови та сфери її вживання. Лібералізація національної політики сприяла появі низки україномовних видань. Проте радянське керівництво не відмовилось повністю від політики русифікації.

Великий резонанс та гостру дискусію викликало одне з положень освітньої реформи 1958 - 1959 років. Згідно з Законом "Про зміцнення зв'язку школи з життям і подальший розвиток системи народної освіти" (прийнятий Верховною Радою УРСР у квітні 1959 р.) батьки самі більшістю голосів обирали, якою мовою навчатимуться їхні діти укожній конкретній школі. Ця норма викликала протести в Україні, навіть на рівні республіканського керівництва. В результаті за 1959-1966 рр. кількість шкіл з російською мовою викладання збільшилась майже на 500, а кількість українських скоротилась на 2 тисячі. Обов'язковою стала семирічна освіта.

Шестидесятники відкидали ідеологічні стереотипи та звеличували загальнолюдські ідеали. На початку 1960 р. у Києві при міськкомі комсомолу почав діяти Шістдесятники. Послаблення цензури сприяло розвитку української культури. Лібералізація суспільно-політичного життя ознаменувалася появою людей, які займали активну життєву позицію і сподівалися, що їм своєю працею вдасться змінити суспільство на краще. Масова поява цих людей відбулась в 60-ті роки. Звідси і назва. Шестидесятництво - рух творчої молоді, яка сповідувала новідумки, ідеї, нову тематику, не обмежену рамками пануючої ідеології. клуб творчої молоді "Супутник". На вечорах поезії виступали І. Драч, Л. Костенко, В. Симоненко. Клуби творчої молоді виникли у інших містах України. Львівський "Пролісок" приятгував до себе молодих інтелектуалів з усієї Західної України.

Дисидентський рух. Шістдесятники, які зважувались на відкритий конфлікт з владою ставали дисидентами. Їх на відміну від шістдесятників було набагато менше, відповідно свою діяльність вони не обмежували культурою, але виступали за свободу слова та інші права людини. В 1958 р. було знищено Об'єднану партію визволення України, яка продовжувала боротьбу УПА. Український національний комітет був розгромлений у Львові в 1961 р. В таких умовах частина української інтелігенції виник рух спротиву тоталітарному режиму. Дисидентство - суспільно-політичний опозиційний рух в СРСР та Україні, який боровся мирними методами проти національного, політичного гніту. Основними причинами існування руху опору:

політичні(відсутність реальної політичної самостійності республік, однопартійна система, відсутність демократичного вибору політичної альтернативи та легальних можливостей зміни влади чи опозиційної діяльності, бюрократизація системи управління);

національні (цензура, русифікація);

соціально-економічні (низький рівень життя населення, недоліки економічної політики);

релігійні (антицерковна кампанія).

Першою опозиційною організацією нового типу можна назвати січні 1961 р. учасники спілки викриті і заарештовані. У травні того ж року у Львові оголошено судовий вирок. За звинуваченням у зраді Батьківщини засуджено: Українську робітничо-селянську спілку, створену Львові у 1959 р. молодим юристом Левком Лук'яненком. Спілка ставила за мету вихід України зі складу СРСР. ВЛевка Лук'яненка - до розстрілу, І. Кандибу - 15 років ув'язнення, С. Вірун - 11, інші по 10 років ув'язнення. У липні 1961 р. Судова колегія в карних справах Верховного суду, розглянула справу в касаційному порядку, замінили Л. Лук'яненку смертну кару на 15 років ув'язнення.

Мал. 5. Левко Лук'яненко.

Мал. 6. Іван Кандиба.

Розгорнувся наступ влади на церкву. Було ліквідовано усі греко-католицькі приходи, храми передані РПЦ. З державного обліку було знято 740 історичних пам'яток переважно культового походження. Відбулась низка судових процесів над вірними. Судили переважно євангелських баптистів, адвентистів і представників незареєстрвоаних общин, насамперед єговістів та п'ятидесятників.

Помітні успіхи вдалося досягти у Наука. Проятгом 1956-1965 рр. в АН УРСР з'явилося кібернетиці. У у складі АН УРСР з'явився Обчислювальний центр. Центр працював над створенням обчислювальних машин для управління виробничим процесом, розробляв теорію швидкодіючих , також займався оборонною тематикою: створенням машин для наведення на ціль винищувачів та зенітних ракет, для визначення координат точки запуску ворожих ракет. З 1962 р. центр перейменовано в Інститут кібернетики. десять нових науково-дослідних установ. В Інституті фізики у 1960 р. став до ладу атомний реактор, за допомогою якого розгонулися дослідження в галузі фізики атомного ядра. Вперше було відкрито доступ до архівних матеріалів радянської доби. З 1957 р. почали виходити спеціалізовані журнали академічних установ гуманітарного профілю. Проте за академічними установами ретельно стежили працівники центрального партійного апарату.

Лібералізація позитивно вплинула на розвиток мистецтва. В роки "хрущовської відлиги" активно творили Неухильно зростала кількість відвідувачів театрів. У цей період у В образотворчому мистецтві варто відзначити праці таких відомих українських майстрів, як Мистецтво. українські композитори: К. Данькевич, Г. Жуковський, С. Людкевич, Г. Майборода, П. Майборода, Ю. Мейгус, Л. Ревуцький, О. Сандлер, Я. Цегляр. Популярними були комиозитори- піснярі О. Білаш, А. Філіпеико, І. Шамо. Новаторством позначена музика композиторів-шестидесятииків Л. Грабовського, В. Годзяцького, В. Сильвесгрова, В. Загоруєва. театрах України працювали видатні українські актори: А. Бучма, В. Добровольський, М. Крушельницький, Ю. Лавров, М. Романов, Н. Ужвій, К. Хохлов, Ю. Шумськнй. М. Божій, М. Дерегус, В. Касіян, К. Трохименко, О. Шовкуненко, Т. Яблонська, К. Білокур, М. Примаченко.

Мал. 7. К. Білокур. Натюрморт з колосками і глечиком (1958 - 1959)
Основні терміни, поняття, імена Основні дати:
1954 р., лютий - входження Кримської області до складу УРСР.

1956 р., 25 лютого - доповідь Хрущова "Про культ особи та його наслідки" на закритому засіданні депутатів ХХ з'їзду КПРС, початок боротьби з культом особи Сталіна.

1956 р., березень - скорочена тривалість робочого дня в передвихідні та передсвяткові дні.

1957 - 1964 рр. - реформа управління промисловістю, створення системи раднаргоспів.

1959 р. - у Львові Левком Лук'яненком створено Українську робітничо-селянську спілку, яка ставила за мету добиватися конституційним шляхом виходу України з СРСР.

1962 р. - страйки і масова демонстрація робітників у Новочеркаську, котру було розстріляно військами.

1964 р., жовтень - пленум ЦК КПРС про усунення М. Хрущова з посади першого секретаря ЦК КПРС і Голови Ради Міністрів СРСР.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тема 37. десталінізація (1953-1964). культура: десталінізація (1953-1964). культура

# data[].attributes.attachment_link.title
Тема 37. ДЕСТАЛІНІЗАЦІЯ (1953-1964). КУЛЬТУРА: ДЕСТАЛІНІЗАЦІЯ (1953-1964). КУЛЬТУРА

# data[].attributes.attachment_link.description
Смерть Й. СталінаПочинаючи з березня 1953 р. нове керівництво СРСР, в якому поступово посилювались позиції першого секретаря ЦК КПРС 5 березня 1953 р. стала поштовхом до кардинальних змін в духовному житті, в економіці, серйозних змін зазнала внутрішня і зовнішня політика Радянського Союзу. М. Хрущова , розпочало курс на лібералізацію внутрішньої політики.

# data[].attributes.headline
Передумови та історичні наслідки розпаду СРСР

# data[].attributes.subject
Передумови та історичні наслідки розпаду СРСР

# data[].attributes.headline
21/04 Заняття №61    Початок ,,перебудови”в СРСР     

# data[].attributes.subject
21/04 Заняття №61    Початок ,,перебудови”в СРСР     

# data[].attributes.attachment_link.title
Перебудова та розпад СРСР 

# data[].attributes.headline
Безверха Анастасія, 11 клас

# data[].attributes.subject
Безверха Анастасія, 11 клас

# data[].attributes.headline
Велика Сніжана 11 клас

# data[].attributes.subject
Велика Сніжана 11 клас

# data[].attributes.headline
Шулежко Ярослав  11 клас!

# data[].attributes.subject
Шулежко Ярослав  11 клас!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІ (СЕРЕДИНА 1960-х - ПОЧАТОК 1980-х РР.). КАДРОВІ ЗМІНИ В ПОЛІТИЧНОМУ КЕРІВНИЦТВІ УРСР. КОНСТИТУЦІЯ УРСР 1978 Р.
Період 1964-1985 рр. в історії СРСР і УРСР дістав назву "застій". Генеральними секретарями ЦК КПРС у період "застою" були Л. Брежнєв (1964-1982 рр.), Ю. Андропов (1982-1984 рр.), К. Чер ненко (1984-1985рр.).Першими секретарями ЦК КПУ були П. Шелест (1963-1972рр.), В. Щер бицький (1972-1989рр.).

У керівництві УРСР існували дві лінії - націонал-комуністична (автономістська) представником якої був П. Шелест, і проімперська (централістська), представником якої був В. Щербицький. Перший секретар ЦК КПУ П. Шелест відстоював економічні інтереси України, підтримував розвиток української мови й культури, сприяв збереженню українських історичних і культурних пам'яток, став ініціатором запровадження Шевченківської премії.

Перший секретар ЦК КПУ В. Щербицький підпорядковував економічні інтереси України союзним потребам, сприяв русифікації, боровся з дисидентським рухом, намагався приховати Чорнобильську катастрофу, але водночас сприяв технічній модернізації легкої і харчової промисловості УРСР, розвитку культури й спорту. Посівши посаду першого секретаря ЦК КПУ, В. Щербицький здійснив кадрові зміни, протягом року звільнівши з партійних посад 37 тис. комуністів.

У 1977 р. була прийнята нова Конституція СРСР, а в 1978 р. - нова Конституція УРСР (конституції "розвинутого соціалізму"). УРСР залишалася союзною республікою у складі СРСР. Формально вища законодавча влада в УРСР належала Верховній Раді, вища виконавча влада - Раді Міністрів, а фактично перебувала в руках Комуністичної партії, "керуючої сили" радянського суспільства, яка визначала внутрішню й зовнішню політику держави. За Конституцією УРСР мала право на самовизначення, аж до можливості виходу із СРСР, однак механізм реалізації такого права не був визначений.
СПРОБИ ЕКОНОМІЧНИХ РЕФОРМ У ДРУГІЙ ПОЛОВИНІ 1960-Х РР.
Політико-ідеологічна криза радянського ладу характеризувалася загостренням суперечностей в усіх сферах життя радянського суспільства.

На початку 1960-х рр. сповільнилися темпи розвитку промисловості й сільського господарства. З приходом до влади Л. Брежнєва була здійснена спроба економічних реформ, що дістали назву "косигінських" за прізвищем Голови Ради Міністрів СРСР О.Косигіна.

Незважаючи на суперечливість і непослідовність, господарські реформи дали позитивний імпульс розвитку економіки. У роки восьмої "золотої" п'ятирічки (1966-1970 рр.) випуск промислової про-дукції в УРСР збільшився на 50%, валова продукція сільського господарства - на 16,6%, національний дохід - на 30%.
КУЛЬТУРА І ДУХОВНЕ ЖИТТЯ. РУСИФІКАЦІЯ. ОПОЗИЦІЙНИЙ РУХ
Однак на початку 1970-х рр. внаслідок згортання економічних реформ і повернення до командних методів управління темпи зростання промисловості й сільського господарства почали падати. У 1970-х-1980-х рр. народне господарство України вступило в смугу системної кризи, причинами якої стали недосконалість радянської планової системи господарювання, збереження незмінною старої системи управління промисловістю та сільським господарством.

Характерними рисами культурного й духовного життя в роки "застою" стали ідеологізація (по-силення ідеологічного тиску на суспільство) та русифікація (висування на провідні позиції російської мови й культури, звуження сфери вживання української мови).

Відступ від ідеологічних догм, відстоювання традицій націнальної культури розцінювалися як прояви "буржуазного націоналізму" й "антирадянщини". Кращі представники української культури намагалися зберегти її самобутність і національний колорит.

Повернення брежнєвського режиму до методів сталінізму, відновлення жорсткого ідеологічного контролю над суспільними науками, літературою та мистецтвом, збільшення тиску на "інакомислячих" у період "застою" призвели до посилення опозиційного руху. Основними течіями дисидентського руху в Україні були національно-визвольна, правозахисна, релігійна.

Дисиденти поєднували підпільну діяльність з легальними методами боротьби, якими стали видання й поширення матеріалів, що викривали і засуджували політику радянського режиму, листи-протести до керівних органів СРСР і УРСР, акції солідарності з іншими народами, що постраждали від тоталітарних режимів, створення правозахисних організацій.

Активізація дисидентського руху викликала репресії з боку радянського керівництва. У 1972 р. в Україні було заарештовано понад 100 правозахисників (В. Чорновіл, Є. Сверстюк, І. Світличний, В. Стус, І. Дзюба). У 1977 р. було заарештовано й засуджено на термін від 10 до 15 років керівників УГС (М. Руденка, О. Тихого), а до 1980 р. - більшість членів УГС. У таборах загинули В. Стус, Ю. Литвин, О. Тихий.
Термінологічний словник
ПЕрсоналії

П.Шелест (1908-1996) - партійний та державний діяч. У 1957- 1962 - перший секретар Київського обкому, у 1963-1972 - перший секретар
Тест 1
ЦК Компартії України. Був членом Політбюро ЦК КПРС (1966-1972). За переконаннями Шелест був непохитним комуністом. Водночас він сприяв самоствердженню української нації, домагався паритету в економічних відносинах республіки в рамках союзної держави, врахування потреб України при економічному плануванні в Радянському Союзі, наголошував на необхідності національно-культурного, мовного розвитку українців. Унаслідок цього був запідозрений вищим керівництвом СРСР у недостатній лояльності, усунутий з посади першого секретаря ЦК КПУ і переведений до Москви одним із заступників Голови Ради Міністрів СРСР (1972). Водночас було розгорнуто різку критику його книги "Україна наша Радянська" за "недостатній інтернаціоналізм". Невдовзі Шелест був виведений із Політбюро і відправлений на пенсію.

В. Щербицький (1918-1990) - Політична кар'єра В. Щербицького розпочалася ще за часів Й. Сталіна в Дніпродзержинську наприкінці 40-х - у першій половині 50-х рр. У 36-річному віці його обирають другим, а через рік першим секретарем Дніпропетровського обкому партії. На цих посадах зарекомендував себе здібним організатором і господарником. 1961 р. його призначають головою Ради Міністрів УРСР. Принципова позиція В. Щербицького, його критичне ставлення до деяких хрущовських нововведень, крутий і непоступливий характер були не до вподоби М. Хрущову. Тому в 1963 році В. Щербицького повертають до Дніпропетровська. За часів Л. Брежнєва за активної підтримки московського керівництва в жовтні 1965 року знову очолює український уряд. У квітні 1971 року його обирають членом Політбюро ЦК КПРС. Зрозуміло, що присутність двох представників України в найвищому партійному керівному органі країни була явищем тимчасовим, що й знайшло своє конкретне підтвердження в травні 1972 року, коли В. Щербицького обирають першим секретарем ЦК Компартії України.

Україна в період загострення кризи радянської системи (середина 1960-х -

початок 1980-х рр.)

I. Завдання цієї форми складаються зі вступного запитання тА чотирьох варіантів відповідей, серед яких потрібно вибрати один правильний.

1. Як називалася політика, що заперечувала будь-яку спробу оновлення суспільства, консервувалА існуючий режим наростання кризи радянського ладу?

2. ФазА суспільного розвитку, перехідна між соціалізмом і комунізмом в 1960-1970-х рр., отримала назву:

3. Як називалася партійно-господарська верхівка, яка посідала панівне становище в системі управління державою?

4. Історичний процес швидкого зростання старих і появи нових міст та підвищення їхньої ролі в економічному і культурному житті суспільства називають:

5. Демонстрація проти арештів української інтеліґенції в київському кінотеатрі "Україна" відбулася у:

6. Усунення П. Шелеста з посади першого секретаря ЦК КП України сталося у:

7. Якого року відбулося оприлюднення "Листа творчої молоді Дніпропетровська"?

8. Директива колегії Міністерства освіти УРСР "Удосконалювати вивчення російської мови в загальноосвітніх школах республіки" була прийнята у:

9. В якій області протягом 1972-1986 рр. зникла найбільша кількість сіл?

10. Які нові міста з'явилися на території України в період з 1965 по 1980 рр.?

11. У яких містах України в 1971 р. було створено наукові центри?

12. В яких містах України наприкінці 1970-х р. не залишилось жодної української школи?

13. Хто з названих осіб у 1970-х рр. відповідав за здійснення ідеологічної політики партії в Україні?

14. Першим секретарем ЦК КПУ у 1963 р. став:

15. Кінорежисер, який зняв фільм "Тіні забутих предків":

16. Національно орієнтований напрям дисидентського руху представляли в Україні:

17. П. Шелеста було усунуто з посади першого секретаря ЦК КПУ за:

18. Зміни в соціальному складі населення в України 1965-1985 рр. призвели:

19. Радянське керівництво намагалося підвищити ефективність сільського господарства у 70-ті рр. масштабними заходами з:

20. У шкільній реформі, що була здійснена у 1984 р., наголос робився на:

21. Прийняття Продовольчої програми за часів правління Л. Брежнєвим свідчило про:

22. Які наслідки мало створення каскаду гідроелектростанцій та штучних морів на Дніпрі у 70-х рр. ХХ ст.?

23. Активізація опозиційного руху в Україні у 70-х рр. була пов'язана з тим, що:

А Конституція СРСР та УРСР 70-х рр. передбачали право на свободу слова і зібрань;

Б розпочалося згортання владою процесу десталінізації, посилення русифікації;

В західні держави почали активно підтримувати опозицію в СРСР;

Г П. Шелеста зняли з посади першого секретаря ЦК КПУ.

24. Прийняття Конституції УРСР у 1978 р. дала можливість України:

II. Завдання цієї форми складаються зі спільного вступного запитання та чотирьох завдань, позначених буквами, до кожного з яких потрібно підібрати один варіант відповіді, позначений цифрою.

25. Співвіднесіть поняття з їхніми визначеннями.

26. Співвіднесіть дати з подіями.

27. Співвіднесіть об'єкти господарського комплексу тА назви областей, в яких вони розташовані.

28. Співвіднесіть прізвища діячів з фактами їхньої біографії.

29. Установіть відповідність між режисерами та назвами кінострічок, які вони зняли.

30. Установіть відповідність між напрямами дисидентського руху та їхніми цілями.

А Правозахисний

1 боротьба за національні інтереси українського народу

Б національно орієнтований

2 відновлення діяльності УКГЦ та УАПЦ

В релігійний

3 боротьба за незалежність України

Г самостійницький

4 захист прав людини згідно з Гельсінськими угодами.

III. Завдання цієї форми складається з інструкції та чотирьох подій, які треба розташувати в правильній послідовності.

31. Розташуйте події в хронологічній послідовності:

32. Розташуйте в логічній послідовності:

33. Розташуйте у логічній послідовності:

IV. Завдання відкритої форми з короткою відповіддю, які передбачають запис прізвищ діяча, назви події або явища, поняття, року, коли відбувалася подія, або речення (залежно від вимог завдання).

34. ".... Людина, якА відкрито не погоджувалася з існуючою політичною системою, ідеологією".

1. Запишіть термін.

2. З яким періодом в історії України це пов'язано?

3. Назвіть прізвищА відомих вам діячів які брали в цьому активну участь?

35. "...через низький природний приріст населення, який у повоєнний період з року в рік знижується, у майбутньому п'ятиріччі можливості щодо направлення робочої сили зА межі Української РСР різко скоротились...

У цих умовах виконання завдання з переселення на Далекий Схід і в Читинську область, встановленого постановою ЦК КПРС та РМ

СРСР, більше ніж на половину здійснювались за рахунок високоіндустріальних областей, в т. ч. Донецької, Дніпропетровської, Харківської та Ворошиловградської... Враховуючи викладене, РМ УРСР вважає за можливе направити з республіки 2500 родин, по 500 родин щорічно..."

1. Про які події йдеться в цьому уривку?

2. Вкажіть хронологічні межі цього явища.

3. З якими територіями це було пов'язано?

36. "Після демобілізації - інженер на коксохімічному заводі в м. Дніпродзержинську, з 1946 р. секретар парткому на тому ж заводі. З того часу постійно перебував нА партійній роботі. З 1957 р. - член президії та секретар ЦК КПУ. У 1961-1963 рр. - голова Ради міністрів УРСР, кандидат до президії ЦК КПРС. 1963-1965 рр. - перший секретар Дніпровського обкому КПУ. 1965-1972 рр. - знову голова Ради міністрів УРСР. З 1966 р. - член політбюро ЦК КПУ та з 1971 р. - ЦК КПРС.

У 1972-1989 рр. - перший секретар ЦК КПУ".

1. Назвіть прізвище партійного діяча в Україні.

2. З якими періодом в історії України пов'язана його діяльність?

3. Назвіть, учасником яких подій він був.

37. Єдиний метод, який повинен був використовуватися в літературі 1960-1980-х рр. й означав творче сприйняття й відображення світу .

1. Назвіть термін.

2. З якими подіями історії України це пов'язано?

3. Хто із політичних діячів був ініціатором запровадження цього методу?

V. Завдання відкритої форми з розгорнутою відповіддю, які передбачають повну відповідь нА запитання або творче застосування набутих знань, умінь та навичок.

38. У чому полягалА ідеологічна криза радянського політичного режиму? Чи можна було, на вашу думку, подолати цю кризу в рамках політичного ладу, закріпленого Конституцією 1978 р.?

39. Назвіть складові економічної реформи другої половини 1960-х рр. та визначте причини її провалу.

40. Дайте оцінку досягненням і прорахункам у галузі народної освіти. Чи справді в цей час загальноосвітня школа переживала кризу?

41. У чому полягало історичне значення діяльності українських дисидентів? Яке місце ви можете відвести їм в історії України?

Відповіді до теми 4 "Україна в період загострення кризи радянської системи (середина 1960-х - початок 1980-х рр.)"
Тест 2 http://istzno.dp.ua/temzno/test-temi-29-ukrayina-v-period-zagostrennya-krizi-radyanskoyi-sistemi-1965-1985-rr
Завдання I типу

Завдання II-III типу

Завдання IV типу

34. Дисидент. 35. 1971-1975 рр. 36. В. Щербицький. 37. Соц реалізм.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни (10-11 класи): україна в період загострення кризи радянської системи (1965-1985 рр.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України (10-11 класи)

# data[].attributes.attachment_link.description
ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІ (СЕРЕДИНА 1960-х - ПОЧАТОК 1980-х РР.). КАДРОВІ ЗМІНИ В ПОЛІТИЧНОМУ КЕРІВНИЦТВІ УРСР. КОНСТИТУЦІЯ УРСР 1978 Р. Період 1964-1985 рр. в історії СРСР і УРСР дістав назву "застій". Генеральними секретарями ЦК КПРС у період "застою" були Л. Брежнєв (1964-1982 рр.), Ю. Андропов (1982-1984 рр.), К.

# data[].attributes.headline
Пуріхова Марія, 11 клас

# data[].attributes.subject
Пуріхова Марія, 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Der Weltkrieges / Берестейський договір / The Treaty of Peace Brest, 9.02.18.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Зовнішня політика провідних країн світу перед II світовою війною (укр.) Друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Формування Осі Берлін-Рим-Токіо напередодні ІІ світової війни (укр.) Друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Політика умиротворення агресора напередодні ІІ світової війни (укр.) Друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Руїна (укр.) ЗНО з історії України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Перемога під Конотопом

# data[].attributes.headline
Ірина Ковальова, 11 клас

# data[].attributes.subject
Ірина Ковальова, 11 клас

# data[].attributes.headline
Лєра Кіщенко11 клас

# data[].attributes.subject
Лєра Кіщенко11 клас

# data[].attributes.headline
Турбаєвська Аліна 11 клас

# data[].attributes.subject
Турбаєвська Аліна 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Гіпермаркет Знань - перший в світі!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гіпермаркет Знань>>Історія України>>Історія України 11 клас>>Історія України:Політико-ідеологічна криза радянського ладу в Україні

ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІ
Згадайте:
1. Що таке тоталітаризм? Чому радянську систему називають тоталітарною? 2. Чому в роки "хрущовської відлиги" не були до кінця подолані наслідки сталінізму в різних сферах життя? 3. Яким був правовий статус України у складі СРСР відповідно до Конституції УРСР 1937 р.?

Жовтневий (1964) пленум ЦК КПРС, який усунув від влади М. Хрущова, проходив під гаслами подолання волюнтаризму і суб'єктивізму, надання внутрішній і зовнішній політиці реалізму та стабільності. За основу нового політичного курсу було визначено "наступність", "поступовість", "зваженість" у прийнятті рішень. Однак у ході реалізації вони набули характеру руху у зворотному напряму - від хрущовської лібералізації до неосталінізму. Будь-які реформи, в першу чергу в політичній сфері вважались недоцільними. Зростає вплив партійно-державного апарату номенклатури, яка фактично перетворилася на новий правлячий клас радянського суспільства.
Ідеологічним орієнтиром партійно-державного керівництва Радянського Союзу в цілому та Української РСР як його складової частини, зокрема, були положення схваленої в 1961 р. програми КПРС про побудову в СРСР до 1980 р. комунізму. Проте реальне життя виявилось набагато складнішим, ніж уявляли у своїх прожектах ідеологи Компартії. Вже у другій половині 60-х років стало очевидно, що широк° розрекламовані обіцянки побудувати до 1980 р. комунізм виконані не будуть. Показники економічного росту, передбачені програмою КПРС на 1961-1970 рр., виявились абсолютно нереальними. Це поставило під загрозу комуністичний міф, яким Обґрунтовувалася вся внутрішня і зовнішня політика СРСР.

У цих умовах балачки про те, що "світле комуністичне завтра" ось-ось настане, припинилися. Центральна влада пустила до повсякденного обігу термін "розвинутий соціалізм". Народу наполегливо і цілеспрямовано прищеплювалась думка, що він живе в суспільстві, де успішно вирішуються питання задоволення життєвих потреб, процвітає економіка, розвиваються наука, освіта, мистецтво. Саме це і є "розвинутий соціалізм" - найдосконаліша форма суспільно-політичного устрою. Побудо-~ва-комунізму ставала справою невизначеного майбутнього.
Але якщо поняття "комунізм" для пересічної радянської людини було більш-менш зрозумілим, то що таке "розвинутий соціалізм " - достеменно не знав ніхто. У масовій свідомості зріло переконання, що, заговоривши про "розвинутий соціалізм", партія визнала нездійсненність, утопічність побудови комунізму.

Щоб нейтралізувати ці настрої в суспільстві, влада на всі лади стала повторювати, що "розвинутий соціалізм" - не що інше, як передбачений "самим В.І. Леніним" перехідний етап до комунізму, який "волюнтарист" М. Хрущов, мовляв, хотів "перескочити". Лише поступово "розвинутий соціалізм" трансформу-датиметься у комунізм. Люди прислухались до цих роз'яснень, дехто сприймав їх, але сумніви залишалися. Здоровий глузд підказував, що й цього разу їх ошукають. У цих умовах все більша кількість населення втрачала віру в реальність комуністичних ідеалів та спроможність тих, хто знаходився на чолі держави, їх досягти.
Основною силою, що мала забезпечувати просування українського суспільства в напряму до "комунізму" чи "розвинутого соціалізму", була Комуністична партія України. Вона не була самостійною політичною партією, а виступала як обласне відділення єдиної й централізованої КПРС. Через Компартію здійснювалося Москвою керівництво Україною.
Обійняти будь-яку високу посаду у ті роки було важко, якщо кандидат на неї не був членом КПРС. В цих умовах чисельність парторганізацій постійно зростали. Якщо на початку 60-х років ВДІУ налічувала 1,2 млн членів, то наприкінці 70-х - 2,7 млн. Одночасно зростали роль і значення партійної та управлінської Бюрократії - номенклатури. Вона складалась із осіб, які обіймали високі керівні посади, призначення на які офіційно затверджувались керівними ланками партії. Постійно заявляю-и про зближення робітничого класу, селянства та інтелігенції, Менклатура фактично перетворилась на панівний клас радянського суспільства.

Відповідно до Конституції, ради залишались вищими органами державної влади і місцевого самоврядування. 60-80-ті роки відзначені посиленням впливу на них партійних структур. Починаючи із сільських і аж до Верховної Ради, перші особи відповідних партійних комітетів обиралися до виконавчих органів рад, а кандидатури їхніх голів погоджувалися з партійними комітетами і обиралися формально.
За таких умов вибори до рад не мали ніякого значення, бо фактична влада концентрувалася в руках партії. її лідери - від першого секретаря ЦК до секретаря райкому - були повновладними господарями на своїх територіях.
Становище це було узаконене, коли 7 жовтня 1977 р. Верховна Рада СРСР затвердила нову Конституцію. 20 квітня 1978 р. позачерговою сесією Верховної Ради УРСР була затверджена нова Конституція (Основний Закон) республіки. До цих документів вперше в конституційній практиці внесено статті, за якими Компартія визначалась "керівною і спрямовуючою силою суспільства, ядром її політичної системи", яка визначає генеральну перспективу розвитку суспільства, лінію внутрішньої і зовнішньої політики, "надає планового, науково обґрунтованого характеру його боротьбі за перемогу комунізму".
Усі, хто висловлювався проти визнання виключної політичної ролі КПРС в Україні, фактично вступали у конфлікт із Основним Законом, з усією партійно-державною машиною.

"Двірцевий переворот", у результаті якого з найвищих посад у партії і державі було усунуто М. Хрущова, став результатом змови
керівництва консервативних сил, котрі боялись лібералізації радянського суспільства і найменшого обмеження всевладдя партійної номенклатури.
Л. Брежнєв, який прийшов на зміну М. Хрущову, вже в березні 1966 2- на XXIII з'їзді КПРС відновив політбюро ЦК КПРС - вищий та всевладний орган партійної ієрархії, повернув посаду генерального секретаря, яку сам і обійняв, зняв існуючі раніше обмеження для партноменклатури обіймати відповідні посади протягом тривалого часу.
Він був вихідцем з України. У Дніпродзержинську (тоді Кам'янці) Л.І. Брежнєв народився, закінчив інститут, працював на металургійному заводі, обіймав посаду голови міськвиконкому. У роки Другої світової війни він працював у політорганах армії. Повоєнна біографія Л. І. Брежнєва пов'язана з партій' ною та радянською роботою. Поступово долаючи її щаблі через роботу в Казахстані, Молдові і нарешті Москві - він обійняв і аж до своєї смерті в 1982 р. утримував пост Гене рального секретаря ЦК КПРС, додавши до нього в 1977 р. посаду Голови президії Верховної Ради СРСР. За цей час він став маршалом, був нагороджений безліччю нагород.

Ключове місце в ієрархії влади України займала посада першого секретаря ЦК Компартії республіки. З липня 1963 р. цю росаду обіймав П. Ю. Шелест. Уродженець Київщини, за фахом інженер-металург, він розпочав сходження щаблями партійної кар'єри ще у довоєнні роки. У 50-х обіймав керівні посади у Київському міськкомі та обкомі партії, згодом був призначений на роботу до ЦК.
Ліквідація раднаргоспів і перехід до галузевого принципу управління промисловістю істотно обмежили повноваження республіки та її керівництва. Це мало влаштовувало першого секретаря ЦК КП України П. Шелеста та його однодумців, хоча зовні вони демонстрували свою цілковиту згоду з централізаторською політикою Москви. Але П. Шелест неодноразово виявляв твердість у відстоюванні інтересів республіки, зокрема - у визначенні інвестицій в її економіку, в мовній і культурній сферах. Особливе незадоволення у Шелеста викликала політика русифікації, яка в цей час набирала обертів. Залишаючись переконаним комуністом, П. Шелест після приходу до влади в СРСР Л. Брежнєва прагнув зберегти той поміркований і контрольований центром український автономізм, який реально утвердився після смерті И. Сталіна.

Усе це, звичайно, викликало незадоволення П. Шелестом з боку московського керівництва. 1972 р. на травневому пленумі ЦК КП України II. Шелеста усунули з поста першого секретаря ЦК КПУ. Формальним приводом було рішення про переведення його на союзну, а значить, начебто "вищу", посаду - заступником голови Ради Міністрів СРСР. Та після пленуму серед республіканського парткерівництва поширилась інформація про справжні причини такого "підвищення" - економічне "місництво" і навіть потурання "націоналізмові".
На тому ж пленумі першим секретарем ЦК КП України було обрано В. Щербицького.
Володимир Васильович Щербицький народився у 1918 р. в містечку Верхньодніпровську, що за 30 км від батьківщини генерального секретаря - Л. І. Брежнєва. До війни закінчив хіміко-технологічний ІНСТИТУТ, воював, а з 1948 р. перейшов на партійну роботу, де поступово подолав щаблі кар'єри, ставши в 1957 р. секретарем ЦК Компартії України, а в 1961-1963 рр. і з 1965 р. очолюючи Раду Міністрів України. На XXIV з'їзді КПРС у квітні 1971 р. його, як і П. Шелеста, було обрано членом політбюро ЦК КПРС.

Прихід до влади В. Щербицького пов'язувалося з "помилками" попереднього керівництва у питаннях "інтернаціонального виховання" та "примиренського ставлення до проявів націоналізму". Прагнення автономізму, характерне для "доби" П. Шелеста, зводиться нанівець. Нова політика російщення та вірнопідданого виконання вказівок центру набувала різних форм - від повного управління українськими підприємствами з Москви до скорочення сфери вживання української мови. Так, В. Щербицький в офіційних виступах говорив тільки російською.
Новий керівник республіки та його команда, як і Л. І. Брежнєв та деякі його найближчі соратники, належав до так званого дніпропетровського ядра партійної верхівки СРСР 70-80-х років.

Добираючи кадри, В. Щербицький керувався найнадійнішим у партійних колах критерієм: особистою відданістю. Незабаром після обрання його на посаду першого секретаря ЦК КП України, міністерські та інші високі посади обійняли понад ЗО дніпропетровців. Поступово в Києві склалося так зване дніпропетровське земляцтво, члени якого чимало робили для взаємної підтримки та просування на високі посади.
Особливості діяльності В. Щербицького обумовлював у першу чергу його партійно-політичний статус. Вищим орієнтиром для нього були інтереси партійного керівництва СРСР. Звичайно, як перший секретар Компартії України В. Щербицький виявляв енергію, наполегливість у питаннях забезпечення виконання планів соціально-економічного розвитку України. Проте і йому, і його оточенню бракувало критичного ставлення до прорахунків у політиці центру.

Не обмежена ні здоровим глуздом, ні історичним досвідом, по своїй суті ірраціональна віра в "мудрість" верхів не мала жодних підстав. Українські дисиденти називали вище керівництво Української РСР колоніальною адміністрацією, покликаною проводити в республіці лише політику центру. Тільки так, на їхню думку, можна було пояснити поведінку і позицію українського керівництва.
Посилення компартійного впливу на всі сфери суспільного життя, прагнення партійної номенклатури закріпити свою виключну, і СРСР. Конституційну роль у Основному Законі держави, яка перетворювалась на тоталітарну, формально проголошувалась загальнонародною, знайшло відображення у прийнятій у жовтні 1977 р. Конституції СРСР.

Прийняття Конституції СРСР 1977 р. остаточно закріпило у суспільно-політичному житті держави систему ідеологічних догм. Однією з характерних її рис було лицемірство, декларування одних, а втілення в життя принципово інших засад.
Конституція СРСР формально закріплювала суверенітет союзних республік, їхнє право на самостійні зовнішні зносини та право вільного виходу зі складу Союзу РСР. Водночас, іншими статтями, реальною практикою керівництва КПРС, цей "суверенітет" зводився нанівець.
Партійна та господарська номенклатура, яка здійснювала керівництво республікою, призначалась за вказівкою (у виключних випадках - за згодою) центру, який найменші прояви самостійного мислення кваліфікував як "спроби до відособлення", а спроби хоч якось відстояти суверенітет республіки - як "підступні наміри" розвалити Радянський Союз.

У квітні 1978 р., за зразком союзної, було прийнято Конституцію УРСР. Текст Основного Закону республіки практично повністю збігався з Конституцією СРСР. За Конституцією Українська РСР визнавалась суверенною радянською соціалістичною державою, яка мала право зовнішніх зносин та виходу з СРСР, але механізму такого процесу вироблено не було, що свідчить про декларативний характер даної конституційної норми. Невідповідними реаліям тоталітаризму були і положення Конституції, що декларували свободу слова, друку, віросповідання, мітингів, демонстрацій, створення громадських організацій та недоторканності особи. Конституція ще раз підтвердила одну з рис тодішнього режиму - обман громадян - шляхом декларування зовні демократичних гасел і реалізацію жорсткої, антигуманної політики. Політика за таких умов стояла над правом.
Союзні органи державної влади протягом другої половини 60-х - початку 80-х років все більше привласнювали і без того обмежені права союзних республік. УРСР не мала права на прямі зовнішні зносини з жодною із держав світу. Не мало реального значення і представництво республік у загальносоюзних органах управління.
Формально Українська РСР мала свій вищий законодавчий орган - Верховну Раду, вищий виконавчий орган - Раду Міністрів республіки, місцеві органи влади - ради народних Децутатів Однак владні повноваження кожного з цих органів аа своєму рівні поступались повноваженням відповідних Партійних комітетів. Саме вони, жорстко підпорядковуючись Партійній ієрархії, що починалась від політбюро ЦК КПРС, без УДь-яких натяків на самостійність чи автономію, проникали до кожного району, підприємства, колгоспу чи радгоспу, висували зі своїх лав керівників, заслуховували звіти про їхню роботу, а в разі невідповідності їхнім вимогам - і звільняли з неї. За умов, коли партія, що стала, відповідно до ст. 6 Конституції юридично визнаною "керівною і спрямовуючою силою", сама не знала, куди рухатись, політична система поступово агонізувала, а переважна більшість населення втрачала віру в комуністичні ідеали.

ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ
1. У чому полягала ідеологічна криза режиму? Чи можна було, на вашу думку, подолати цю кризу в рамках політичного ладу,
закріпленого Конституцією УРСР 1978 р.?
2. Які обставини спричинили усунення П. Шелеста з посади першого секретаря ЦК КП України?
3. Чи випадково на посаду першого секретаря ЦК КП Українипісля усунення Шелеста обрано В. Щербицького? Обґрунтуйте свої міркування.
4. Проаналізуйте заяви українських дисидентів стосовно того, що вище керівництво Української РСР було "окупаційною", "колоніальною" адміністрацією.
5. Визначте, чому, незважаючи на декларований суверенітет союзних республік, правового механізму їхнього виходу із СРСР вироблено так і не було.
6. Схарактеризуйте систему органів влади України відповідно до Конституції 1978 р., її сильні і слабкі сторони.
7. Проаналізуйте механізм реалізації ст. 6 Конституції щодо "керівної і спрямовуючої" ролі КПРС. В чому це виражалось і які
наслідки таке "єдиновладдя" мало для України?
8. Спробуйте обґрунтувати чи заперечити тезу істориків про те, що в кінці 60-х - на початку 70-х років в українському керівництві
існували дві течії - автономістська та централізаторська.

ДОКУМЕНТИ
1. З Конституції Української РСР 1978 р.
Стаття 1. Українська Радянська Соціалістична Республіка є соціалістична загальнонародна держава, яка виражає волю й інтереси робітників, селян та інтелігенції, трудящих республік всіх національностей.
Стаття 2. Вся влада в Українській РСР належить народові. Народ здійснює державну владу через Ради народних депутатів, які становлять політичну основу Української РСР. Всі інші державні органи підконтрольні і підзвітні Радам народних депутатів...
Стаття 6. Керівною і спрямовуючою силою радянського суспільства, ядром його політичної системи, державних і громадських організацій є Комуністична партія Радянського Союзу-КПРС існує для народу і служить народові.
Озброєна марксистсько-ленінським ученням, Комуністична партія визначає генеральну перспективу розвитку суспільства, лінію внутрішньої і зовнішньої політики СРСР, керує великою творчою діяльністю радянського народу, надає планомірного, науково обґрунтованого характеру його боротьбі за перемогу комунізму. Стаття 68. Українська Радянська Соціалістична Республіка - суверенна радянська соціалістична держава... Стаття 69. Українська РСР зберігає за собою право вільного виходу з СРСР..
Конституція (Основний Закон) Української Радянської
Соціалістичної Республіки. Прийнята позачергово восьмою
сесією Верховної Ради Української РСР дев'ятого скликання.
20 квітня 1978 р. - С. 3-4, 25.
2. Історик Мирослав Прокіп про причини усунення П. Шелеста від влади
В політиці Шелеста його інтереси могли деколи збігатися з інтересами українського народу, зокрема, коли йшлося про розбудову економіки, культури, людських кадрів і т. д. А що в час його володіння на Україні виявилися доволі міцні сили української самооборони, то він мусив, в якійсь мірі, з ними рахуватися. А це, - зі становища Москви, - було злочином...
Таким чином, впавши з кремлівських верхів у небуття, Шелест розплатився не так за свої гріхи, як за "гріхи" тих, які в останньому десятиріччі стали речниками прагнень українського народу, за "гріхи" шістдесятників, патріотів самооборонного демократичного руху, чи точніше, - Шелест розплатився за "гріхи" українського народу. Шелест розплатився за прагнення українського народу зберегти рідну мову, культуру, літературу, науку, за бажання народу володіти своїми природними і людськими ресурсами, за його ненависть до тих, хто ганьбить його добре ім'я, хто обвинувачує його в т. зв. буржуазному націоналізмі, а рівнозначно, на ділі, здійснює найчорніший расистський великодержавний шовінізм, хто закриває йому рота, словом, хто перетворює його в раба на рідній землі.
...Помагати готовити смерть власній нації можуть тільки ренегати, а ренегати, на щастя, в кожному народі - це тільки винятки.
Прокіп Мирослав. Напередодні незалежної України.
Спостереження і висновки. - Нью-Йорк-Париж-Сидней-Торонто-Львів, 1993. - С. 197-198.

ЗАПИТАННЯ ДО ДОКУМЕНТІВ
Документ № 1.
а) Порівняйте статтю 2 і статтю 6 Конституції УРСР. Кому все-таки насправді належала вся повнота влади в республіці? Чому в Конституції Української РСР було зафіксовано "керівну і спрямовуючу роль" не Компартії України, а КПРС?
б) Взявши за основу наведені вище фрагменти Конституції УРСР
1978 р. і матеріали підручника, підготуйте повідомлення: "Конституційні норми УРСР і реалії життя".
Документ № 2.
Що нового для розуміння причин усунення П. Шелеста від влади дає цей фрагмент з книги М. Прокопа?

Історія України. 11 клас. Турченко Ф.Г, Панченко П.П., Тимченко С.М.
Вислано читтачами інтеренет-сайту

Підручники та книги по всім предметам, плани конспектів уроків з історії України 11 класу, реферати та конспекти уроків з історії України 11 класу

Зміст уроку  конспект уроку і опорний каркас  презентація уроку  акселеративні методи та інтерактивні технології  закриті вправи (тільки для використання вчителями)  оцінюванняПрактика  задачі та вправи,самоперевірка  практикуми, лабораторні, кейси  рівень складності задач: звичайний, високий, олімпійський  домашнє завданняІлюстрації  ілюстрації: відеокліпи, аудіо, фотографії, графіки, таблиці, комікси, мультимедіа  реферати  фішки для допитливих  шпаргалки  гумор, притчі, приколи, приказки, кросворди, цитатиДоповнення  зовнішнє незалежне тестування (ЗНТ)  підручники основні і допоміжні  тематичні свята, девізи  статті  національні особливості  словник термінів  іншеТільки для вчителів  ідеальні уроки  календарний план на рік  методичні рекомендації  програми  обговорення

Если у вас есть исправления или предложения к данному уроку, напишите нам.

Если вы хотите увидеть другие корректировки и пожелания к урокам, смотрите здесь - Образовательный форум.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
політико-ідеологічна криза

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянського ладу в україні

# data[].attributes.attachment_link.title
Політико-ідеологічна криза радянського ладу в Україні - Гипермаркет знаний

# data[].attributes.attachment_link.description
Гіпермаркет Знань>>Історія України>>Історія України 11 клас>>Історія України:Політико-ідеологічна криза радянського ладу в Україні ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІЗгадайте:1. Що таке тоталітаризм? Чому радянську систему називають тоталітарною? 2. Чому в роки "хрущовської відлиги" не були до кінця подолані наслідки сталінізму в різних сферах життя? 3.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Політико – ідеологічна криза радянського ладу. Історія України 11 клас

# data[].attributes.headline
Глиняний Данііл 11 к

# data[].attributes.body
Глиняний Данііл 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна напередодні Першої світової війни (укр.) ЗНО з історії України. НМТ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія України опорні конспекти 11 клас
Прояви кризи радянського ладу
Криза в управлінні

1. Проголошено принцип "колегіального керівництва", колегіальної безвідповідальності за стан справ у країні.

2. Посилювалися командно-адміністративні методи управління.

3. Посилюється централізація управління.

4. Відсутність у державного керівництва рішучості у практичних справах.

5. Бюрократичне засилля. Зростання ролі та значення партійної й управлінської бюрократії ("номенклатури").

6. Відбувається розростання партійно-державного апарату, процвітають бюрократизм, формалізм, кар'єризм.

7. Збереження авторитаризму у політиці, поява нового культу в управлінні державою.

8. Усі керівні посади обіймали лише члени КПРС, що їх затверджували партійні органи.

9. Ігнорування принципу поділу влади. Узурпація значної частини законодавчих функцій виконавчою владою.

10. "Старіння" керівництва, нездатність його реагувати на нові виклики часу.

11. Злиття функцій партійного і державного апарату. Підміна держави та її органів Компартією, зміцнення монополії КПРС на владу.

12. Багато секретарів обкомів, міськкомів, райкомів перетворилися на "вождів" на місцевому рівні, на "хазяїв", яких не можна було критикувати, бо розцінювалося, що "нападки на окремих керівників - це нападки на партію". Такі керівники часто порушували норми моралі та утверджували в суспільстві подвійну мораль, розправлялися з "незручними" працівниками, зазвичай компетентними, діловими у своїй справі, хто мав власну думку.

Політична криза

1. Звуження демократії та її згортання.

2. Зростав вплив партійно-державного апарату.

3. Відмінено рішення про періодичне оновлення складу партійних органів.

4. Відбувається порушення законності.

5. Нехтування прав і свобод людини.

6. Підміна справжнього народовладдя формальним представництвом трудівників у радах, обмеження реальної влади рад. Посилення впливу на ради всіх рівнів партійних структур.

7. Позбавлення громадських структур будь-якої самостійності.

8. Обмеження прав союзних республік.

9. Вибори здійснювалися формально, на основі завчасно підготовлених списків, безальтернативно.

10. Нездатність нового керівництва відреагувати на тогочасне становище, коли весь світ вступив у нову фазу НТР.

11. Зміцнювалася монополія КПРС на владу, державні органи підмінялися партійними.

12. Відбувся остаточний перехід радянського керівництва на рейки неосталінізму.

13. У Конституції СРСР 1977 р. було визнано Компартію "керівною і спрямовуючою силою суспільства, ядром її політичної системи".

14. Відновлювалася посада Генерального секретаря ЦК КПРС (її посів Л. І. Брежнєв).

15. Ситуація погіршувалася гонкою озброєнь, на яку витрачалися величезні кошти, війною в Афганістані (з 1979 р.), підтримкою прорадянських режимів в Африці, Азії і Латинській Америці, на що витрачали величезні кошти.

Економічна криза

1. Зростання науково-технічної відсталості країни порівняно з передовими західними країнами.

2. Низький рівень якості більшості вітчизняних промислових товарів.

3. Постійний дефіцит товарів.

4. Прихована інфляція (постійні зростання цін за незмінних розмірів зарплати).

5. Нездатність колгоспно-радгоспної системи забезпечити країну продовольством відповідно до потреб і життєвих норм.

6. Явна безгосподарність.

7. Переважання екстенсивного розвитку економіки.

8. Висока затратність та енергомісткість виробництва.

9. Уповільнення темпів економічного розвитку.

10. Надприбутки, що попливли до СРСР у вигляді "нафто-доларів" після підвищення світових цін на нафту, дали можливість йому деякий час не лише "латати дірки" у власному бюджеті та в самій економіці, а й змагатися зі США у військовій сфері та в боротьбі за "третій світ".

Екологічна криза

1. Діяли застарілі, екологічно небезпечні технології.

2. Відбувалася бездумна експлуатація природних ресурсів.

3. Значне забруднення навколишнього середовища.

4. Зменшення народжуваності, зростання смертності, зростання кількості хронічних захворювань.

Ідеологічна криза

1. Набрала сили тенденція монополії держави на інформацію, саму ж інформацію дедалі більше контролювали.

2. Посилювалася цензура.

3. Посилювався ідеологічний тиск на суспільство.

4. Відбувалися розходження між ідеологічними догмами і реальним життям.

5. Зростали утиски й переслідування, відновилися репресії проти інакодумців.

6. Розгорнуто тривале ідеологічне чищення редакцій газет, журналів, видавництв, інститутів гуманітарного профілю Академії наук УРСР.

7. Відбувалося усвідомлення нереальності побудови комуністичного суспільства.

Моральна криза

1. Розрив між словом і реальним становищем, лицемірство, самовдоволення, заспокоєність, наростання апатії.

2. Двозначність декларування одних, а насправді втілення в життя принципово інших засад.

3. Виникав великий розрив між гаслами та реальними справами.

4. Наростали споживацькі настрої.

5. Швидко поширювалися пияцтво й алкоголізм.

6. Зростала кількість побутових економічних злочинів.

Висновки

* У роки кризи радянської системи здійснювався курс на консервацію існуючого політичного режиму.

* Досягнення радянського суспільства були не стільки реальністю, скільки наслідком комуністичної демагогії.

* У 70-80-ті роки тоталітаризм повільно поступався авторитарному режимові, командно-бюрократичним методам організації всього суспільного життя.

* Нове згортання демократії загострило суперечності між потребами суспільства й рівнем політичного керівництва, здатністю його розв'язати назрілі потреби життя народу.

* Комуністична партія та партійні організації мали всю повноту реальної влади.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Прояви кризи радянського ладу - ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІ - УКРАЇНА В ПЕРІОД ЗАГОСТРЕННЯ КРИЗИ РАДЯНСЬКОЇ СИСТЕМИ (середина 60-х - початок 80-х років) - Історія України опорні конспекти 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.description
Прояви кризи радянського ладу - Криза в управлінні - Політична криза - Економічна криза - Екологічна криза - Ідеологічна криза - Моральна криза - ПОЛІТИКО-ІДЕОЛОГІЧНА КРИЗА РАДЯНСЬКОГО ЛАДУ В УКРАЇНІ - УКРАЇНА В ПЕРІОД ЗАГОСТРЕННЯ КРИЗИ РАДЯНСЬКОЇ СИСТЕМИ (середина 60-х - початок 80-х років) - Навчальний посібник з історії України для старшої профільної 11-річної школи - навчальний матеріал, що охоплює період з 1939 по 2011 роки

# data[].attributes.headline
Хирса Олег,10 клас

# data[].attributes.subject
Хирса Олег,10 клас

# data[].attributes.headline
Вем Анастасія 10 клас

# data[].attributes.subject
Вем Анастасія 10 клас

# data[].attributes.headline
Душак Андрій,  10  клас

# data[].attributes.subject
Душак Андрій,  10  клас

# data[].attributes.headline
Тимченко Катя 10клас

# data[].attributes.subject
Тимченко Катя 10клас

# data[].attributes.headline
Кальницька Анна, 10

# data[].attributes.subject
Кальницька Анна, 10

# data[].attributes.headline
Анастасія Танюк 10 клас

# data[].attributes.subject
Анастасія Танюк 10 клас

# data[].attributes.headline
Валерія Шворобук,10клас

# data[].attributes.subject
Валерія Шворобук,10клас