# data[].attributes.headline
19 березня 2021року 

# data[].attributes.body
19 березня 2021року Ліна Василівна Костенко відзначає свій 91-й день народження. Геніальна українська улюблениця, поетеса-шістдесятниця. лауреатка Шевченківської премії (1987),

Премії Антоновичів (1989),

Премії Петрарки (1994),

нагороджена медаллю Святого Володимира, Почесною відзнакою Президента України (2000).

У 2000 р. стала першим лауреатом Міжнародної літературно-мистецької премії ім. Олени Теліги і нагороджена Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня у березні 2000 року.

2010 року опублікувала перший прозовий роман «Записки українського самашедшого», що став одним із лідерів продажу серед українських книжок у 2011 році.

Почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.

# data[].attributes.attachment_caption
14 липня 2022 року була нагороджена Орденом Почесного Легіону

# data[].attributes.body
Почесна професор Національного університету «Києво-Могилянська академія».

Почесна докторка Львівського національного університету.

Почесна докторка Чернівецького національного університету (2002).

Лауреатка Державної премії ім. Тараса Шевченка (1987, за роман «Маруся Чурай» і збірку «Неповторність»).

Лауреатка Премії Антоновичів (1989, за «Сад нетанучих скульптур»).

Лауреатка Міжнародної літературно-мистецької премії ім. О. Теліги (2000).

Нагороджена Почесною відзнакою Президента України (1992) і орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (березень 2000).

Відзнака «Золотий письменник України», 2012.

У листопаді 2013 року УГКЦ нагородила Ліну Костенко, Шимона Редлиха та Зеновію Кушпету третьою щорічною відзнакою імені блаженного священномученика Омеляна Ковча.

У 2015 році малу планету Сонячної системи № 290127 названо Лінакостенко.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменниця, що мріяла стати льотчицею: 5 цікавих фактів про Ліну Костенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Інна Вевтоненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Віртуальна виставка "Сучасна українська книжка"

# data[].attributes.attachment_link.description
View the interactive image by Інна Вевтоненко

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗАПИСКИ УКРАЇНСЬКОГО САМАШЕДШОГО 🎧 Ліна Костенко 🇺🇦 Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історичний роман у віршах
ЯКБИ ЗНАЙШЛАСЬ
НЕОПАЛИМА КНИГА
Розділ І
Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай-
Може, тому і не дійшло до нас
жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабованя города огнем спалени"-
А що, якби знайшлася хоч одна,-
в монастирі десь або на горищі-
Якби вціліла в тому пожарищі -
неопалима - наче купина-
І ми б читали старовинний том,
де писар вивів гусячим пером,
що року божого такого-то, і місяця такого-то, і дня,
перед Мартином Пушкарем, полковником,
в присутності Семена Горбаня,
що був на той час війтом у Полтаві,
перед суддею, богом і людьми
Чурай Маруся - на підсудній лаві,
і пів-Полтави свідків за дверми.

І загула б та книга голосами,
і всі б щось говорили не те саме.
І чорні бурі пристрастей людських
пройшли б над полем буковок хистких.
Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:
- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.
Оскаржену Марусю Чураївну
тоді суддя суворо запитав, -
коли, чого і для якой причини
таке незбожне діло учинила-
Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.
Тоді громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!
Бо, як до Гриця, мертвого, припала,
казала все - як зілля те копала,
як полоскала, як його варила
і як уранці Гриця отруїла.
Вона ж співала, наче голосила,
на себе кари божої просила.
Співала так, як лиш вона уміла!
А потім враз - неначе заніміла.
Тоді ми, вряд, упевнившись на ділі,
що Гриць умер, отруєний, в четвер,
предать землі звеліли до неділі,
прийнявши справу криміналітер.
Убивницю ж, Марусю, до росправи
скріпить в'язéням города Полтави.
Бобренчиха ж, та зацна удова,
нехай на бога в горі упова
та настановить свідків, віри годних,
не підозрéнних у проступствах жодних.
Аби по правді свідчили про злочин,
що тут убивці іншого нема,
бо то не є ще доказ остаточний,
якщо підсудна визнала сама.
На то ставши, Параска Демиха, в літах подейшлих,
зізнала:
- Єдну душу Богу ховаю, а було так.
Недавнечко, о півнях, вийшла я...
- ...трусити Левкову грушу,- підказав хтось.
- Панове судді.
Лесько Черкес мене на цноті змазує!
Тоді ми, вряд, казали-сьмо Черкесу і всім такóж
особам принаявним, щоб мову свідкам не перебивали,
понєваж будуть випхані із ратушу,
а двері будуть взяті на скабу.

- Отож, кажу, недавнечко, о півнях,
коли я вийшла глянути знадвору,
бо щось мені ускочило в димар, -
дивлюсь: Грицько вертається додому.

Ізвідки б то- Ще й наче напідпитку.
Якийсь такий, ніяк не вдягне свитку.
То я й питаю, ми ж сусіди: - Гей,
це де ж тебе так, хлопче, забарило-

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую -- у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здрігає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили,-
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали під потилицю,
водою мили і переливали
хоробу на бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

В таких походах куля обминула,
не подолала вражеська рука,
щоб де- аж дома! дівка підманула,
струїла геть такого козака!
І от лежить у гробі в чорнобривцях,
на смерть убит. А тая чарівниця...

- Є докази, що це вона дала пиття-

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця-
Кому він ще так знівечив життя-

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу войськовóго,
що під боязню божою признав:
- Панове суд!
Того я добре звісен.
Як що не так, беру на душу гріх.
Цю дівчину разів, мабуть, із вісім
коло млина вночі я спостеріг.
Над Ворсклою з небіжчиком стояла.
Ну, тобто він ще був живий тоді.
І що воно, гадаю, за проява -
дві тіні, млин і місяць на воді.
Мені-то що- На це ж нема заказу,
стояння - діло добре загалом.
А я таки чогось подумав зразу,-
аж де зійшлись, чого б то за селом-
А якось бачу - щось майнуло з греблі.
Шубовснуло - аж зойкнула вода.
А я ж туди і ніг не дотереблю.
Ну, думаю, втопилась, от біда.
То добре, що Іван тут нагодився
та витяг із води напівживу.
Бо там колись мій шурин утопився,
то гибле місце, я й не допливу.

Суддя сказав: - Усе це прикро, справді,
і ті млини, і втоплений шуряк.
Але ж ми іншу розглядаєм справу -
не як топилась, а труїла як.

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я ж не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

Тоді Бобренчиха становила інших осіб,
числом сімнадцять,
а з тих сімнадцяти має п'ять,
котрі до присяги годні будуть.

Ну, ті сказали, що Маруся - відьма,
що у Полтаві гіршої нема,
що всі це знають, і по ній це видно,
і що вона ж співала і сама:
"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".
І то ж вона наврочила, нівроку,
що покалічив Савку Саврадим.
Уміє перекинутись в сороку,
а то виходить з комина, як дим.

- Панове судді, я прошу пробачення,-
сказав Горбань з паперами в руці.-
З'ясую стисло свідкам звинувачення,
щоб не збивали суд на манівці.

Козак Бобренко, на ім'я Григорій,
єдиний син достойної вдови,
котора зараз у такому горі,
що не схилить не можна голови,-

чотири годи бувши у походах,
ні в чім нагани жодної не мав.
Був на Пиляві, і на Жовтих Водах,
і скрізь, де полк Полтавський воював.

А це улітку повернувсь додому,
в хазяйство, підупале за війну,
і, як годиться хлопцю молодому,
хотів ввести у дім собі жону.

Отож нагледів дівку, собі рівну,
дізнавши, певно, що і він їй люб,
Грицько посватав Галю Вишняківну,
повзявши намір брати з нею шлюб.

Чурай Маруся, що його любила,
любила, справді, вірно і давно,
тоді його із ревнощів убила,
підсипавши отруту у вино.

Чи це свідомо, чи під впливом хвилі,
як не було, а ревнощі - це сказ.
Так стався злочин. Хлопець у могилі.
І от стоїть убивниця пред нас.

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

Порадившись, звеліли ми пред вряд
поставити Грицькову наречену.
Тож Галя Вишняківна підійшла,
була про все розпитана дискретно
і лагідно, як молода особа,
з уникненням подробиць, що могли б
ще більше їй розвередити душу.

І теж вона признала під сумлінням,-
що так було, любилися ми з Грицем,
побратись мали... мови не стає...
Що він ходив до тої чарівниці,
панове суд, то істина не є.
Вона у нього розум відіймила,
але було це не тепер, колись.
А як вона була йому немила,
то хто ж його присилує: женись!
Вона ж, дурна, чогось була топилась,
по тому ще й заслабла і злягла.
А я кажу: чого ти причепилась-
Чи ти його у власність набула-
А він такий, що він брехать не буде.
Грицько був чесний, не якийсь бабій.
Він сам казав, що вже її забуде.
У домі в нас він був уже, як свій.
Оце увосень мали ми побратись.
Помщаючись, пропала ж і сама.
Вже тато наш і на весілля втратились,
а Гриць умер... а Гриця вже нема...

- В такому разі будемо відверті,-
сказав суддя,- бо тут не до прикрас.
Чого ж тоді він в ніч своєї смерті
таки у неї був, а не у вас-

Тоді Вишняк, жалóсний за такую
тяжку зневагу дому свойого,
просив дочку не спитувати більше.
Галю спочутливо одвели
баби в бабинець, сплакану,
понєваж
при кождім ділі
свій бабинець є.

Суддя поглянув на підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се-

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

- Мовчить, бо стидно. Бачив бог із неба.
Я знаю все, так наче там була.
В ту ніч вона сама його до себе,
розпутниця, обманом затягла.

Яка стоїть немов свята та божа.
Ото така вже вдача потайна.
Бо на обличчя з янголами схожа,
але в душі - то чистий сатана.

Якби я вам про неї розказала,
що говорив про неї хто кому!
Вона в Полтаві світу зав'язала
хіба Грицькові тільки одному-!

І осінило раптом Горбаня:
- А може, то було якесь дання-
Якесь чар-зілля або привороти,
і він не зміг його перебороти.
Тому й зайшов од Галі до Марусі,
улігши тій диявольській спокусі.
А зілля річ, ви знаєте, капризна -
тут воно чари, тут воно й трутизна.

Суддя сказав, що випадки були.
Комусь колись чогось там підлили.
Було це діло досить голосне,
і сліз пролито більше як доволі.
І все ж є щось не до кінця ясне:
чи не було чиєї злої волі-

В цих справах поруч -
правда і брехня.
- Я, як суддя, вважаю особисто,
чи це була отрута, чи дання,
а в кожнім разі це було убивство.

Горбань сказав, що й сумніву нема.
Звичайно, вбивство. Та іще й нецнóта.
Він, як Горбань, вважає зокрема:
їй треба дьогтем вимазать ворота!

(Тут принагідно варто зауважити,
що дьогтю він мав, справді, предостатньо,
оскільки він, як виявилось потім,
"з комори мєской потай дьоготь крав",
за що і був поставлений пред врядом.

А втім, і згодом він ще війтував.
І вже аж гетьману Дем'яну Многогрішному
уже аж на полковника Жученка
устиг іще й "крамулку" довести).

Пушкар сказав, що так-то воно так.
Не шануватись дівчині негоже.
Але ж і з Гриця добрий був лайдак.
Тут, товариство, дьоготь не поможе.

Бо незалежно, що то за пиття
і що там мовить злість тисячоуста,-
не хто ж, а він звів дівчину з пуття.
І то була любов, а не розпуста.

Тоді вдова Бобренчиха озвалась:
- Та вуха ж в'януть на таку олжу!
Вона сама Грицькові нав'язалась.
- В який би спосіб-
- Зараз розкажу.

Було це, люди, на Петра Капусника,
якраз на самий сонцеповорот.
Я мала, люди, сина не розпусника.
Він шанував і хату, і город.

Коли ж вона його причарувала,
він як сказився, геть одбивсь од рук.
Хай вам розкаже Процик Кулевара,
Семен Капканчик і Ромашко Струк.

Він перестав ходить на вечорниці,
не зачіпав дівчат і молодиць.
А все ходив до тої чарівниці,
недарма в річці топлять чарівниць.

Вона його їднолітка, панове.
Пора кебету мати на плечах.
Я вже й варила зілля полинове,
щоб мій Грицько від туги не зачах.
А він - весь там! Якраз перед походом
не спалося мені, як на біду.
Грицько устав та шась поза городом.
А я тихенько назирці іду.

Отож спинилась по той бік цибулі.
А там вже луг, роздолля для бджоли.
Стою собі та й думаю: а дулі,
щоб ви мене круг пальця обвели.

Взувачки мала, постільці свинячі,
щоб не шамтіло - шерстю догори.
Трава ж м'якенька...
Коли щось манячить
од Чураїв, туди, в осокори.
А вечір темний.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Маруся Чурай" (автор: Костенко Ліна Василівна). Читати повністю електронну книгу Ліна Костенко - Маруся Чурай онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Уривок з поеми Ліни 

# data[].attributes.body
Уривок з поеми Ліни Костенко "Маруся Чурай" читає Крістина Керницька

# data[].attributes.attachment_link.title
Буває, часом сліпну від краси

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ліна КОСТЕНКО

БЕРЕСТЕЧКО
Історичний роман

Це книга про одну з найбільших трагедій української історії - битву під Берестечком. Написана ще в 1966 - 67 роках, вона згодом не раз дописувалась на всіх етапах наступних українських трагедій - і після поразки 60-х років, і в безвиході 70-х, і в оманливих пастках 80-х.
Протягом цього часу з конкретної поразки під конкретним Берестечком тема цього роману переростала у філософію поразки взагалі, в розуміння, що "поразка - це наука, ніяка перемога так не вчить" , а відтак і в необхідність перемоги над поразкою. І, відкидаючи попередні варіанти як відгорілі ступені ракети, на сьогодні, вже в незалежній Україні, в часи, коли вона стоїть перед загрозою вже остаточної поразки, - ця книга з необхідності бути написаною переросла для автора в необхідність бути опублікованою.

ОЦЕ І ВСЕ. ЦЯ ГАЛИЧ НАД МІСТЕЧКОМ.
Народе вільний, аж тепер ти - віл.
Моя поразка зветься Берестечком.
На Київ наступає Радзивілл.
Я вже не я. Мене вже улелекали.
Уже рука не вдержить булави.
Куди умерти?! З пекла та й до пекла?
Гармат нема. Пропали корогви.
Дев'ятосил, знемігся я потрошку.
Ірже мій кінь у дикій лободі.
Немає війська. Всі - у розпорошку.
Один в біді... Один - як на воді.
Оце тобі супряга з бусурманом.
Хіба я гетьман? Всипище глупот.
Так дався оморочити оманам!
Тепер дивись на Україну. От.
Дивись.
Давись сльозами.
Був найдужчий.
Носив при боці шаблю, не стручок.
Тепер сидиш самотній, невладущий
і п'єш, як трахтемирівський дячок.

Твою свободу охрестили ґрати.
Бур'ян в полях - ледь видно архалук.
То що ж тепер цьому народу - брати
свій кревний хліб у переможця з рук?!

Хмелій, Хмельницький!
Де ж твої клейноди?
Де корогви? Де грім твоїх музик?
Де в битвах завойовані свободи?
Де твій Богун, Пушкар і Джеджалик?

Козак Небаба, ох, таки ж не баба!
Якби під ним не встрелили коня,
хіба б поліг від рук якогось драба
козак Небаба, вихрові рідня?!

Якби не ті заклепані гусари...
якби не зрадив хаповитий хан...
якби ж він був ощадніший на вдари.
мій кривдами рокований талан!
Якби не дощ... якби не ремст і розбрат..
якби хоч трохи глузду під чуби..
Якби старшини не пішли урозбрід...
якби, якби, якби, якби, якби!!!

Чмели тютюн, ти, Божа лялько з ґлею!
Ти ж скинув ярма в Різані Яри!
Тепер стирчиш над рідною землею,
як вивороть - корінням догори!

Чого ти ждеш? Якої в Бога ласки?
В твоїх радутах проростає мох.
Оце і все. Одна така поразка
закреслює стонадцять перемог!

Ось ніч, і та зорею в очі цвікне.
Чумацький Шлях заремигає - злазь.
Хто допоможе, дурню макоцвітний, -
московський цар чи трансільванський князь?!
Ногайські орди? Вуса караїма?
Султан Мехмет? Кордони з кияхів?
Лежить твоя зглузована Вкраїна,
схрестивши руки всіх своїх шляхів.
І що тепер? Що вдіять, що почати?
Ні булави, ні війська, ні почати.

Моя вина. Мій гріх перед людьми.
Усе ж було за нас.
Чому ж програли ми?!

...БУВ РАНОК. БУВ ТУМАН. БУЛО СТО ТИСЯЧ ВІЙСЬКА.
І меч свячений був. Усе було тоді.
Шуміли корогви. І жодна птиця свійська
не вивела курчат в орлиному гнізді
Вози стояли, скуті ланцюгами
І обрій зблис півмісяцем татар
І покотились в коней під ногами
кошлаті димом голови петард.

На нас ішла стіна рухомогруда.
Летіло все, закуте у броню.
Гусар крилатий - то така споруда,
що тільки шаблю вищербиш об ню.
Скресались ми. Вони спочатку тисли.
Та ми, легкі між тої ваготи,
крушили їх, знімали з коней списами
і прогинали келепом щити

А я літав у тій свинцевій хвищі.
пихату шляхту сік на дрібен мак.
аж диба став на тому бойовищі
мій вороний скажений аргамак.
В диму, в огні, в кривавому ошматті,
відкинуті в болото від ріки.
вже ті гусари не були крилаті,
вже відступали наймані полки.

Ми вже їх брали як бика за роги -
німецьким штибом ставлені війська.
Уже ж було тіль-тіль до перемоги!
Вона була близька уже, близька!

І раптом дощ. І злива. І гроза.
Гармат не чутно від ударів грому.
Впав Амурат. Поліг Муффрах-мурза.
Ми кілька днів тримали оборону.

А дощ хлющить. Ні просвітку. Мокряччя.
Хитає бій, як чорні терези.
І вороння вже аж хрипить, не кряче.
Ні шанця врий. Ні хліба підвези.
Одсирів порох. Ржаві самопали.
Гармати грузнуть. Валить вітролом.
І треба ж так, щоб зливи саме впали!
Найгірше коням - коні під сідлом.
Татарин змерз, то спробуй його вкоськай.
Знамена зблякли і бунчук обвис.
І людям слизько, і коняці ковзько.
Упав гнідий - в багнюці заковиз.

Та ми тримались. Ми хотіли волі.
Вже третій рік воюємо,- пора!

...А віддалік на пагорбі у полі
ряхтіла срібна порхавка шатра.

І ХАН, ЯК ВИЛІПЛЕНИЙ 3 ВОСКУ,
в кольчугу вбраний і в шишак,
курив кальян, чи спав потрошку,
чи стежив битву мов коршак.

Якби ж я знав, якби ж я відав -
в шовках і шкурах, хить та хить -
він спить чи думає, цей ідол,
і що він думає як спить?

Яких ще хоче сіл і градів?
А хан куня, куня, куня...
І раптом крикнув:
- Гетьман зрадив! -
і підвели йому коня.

І мурзи, мурзи, ті замурзи,
гаремний зморщений урюк,

дришпанять слідом з поля бою -

і як спинити цих тварюк?!

Зненацька, раптом, всі до решти -
вони зникали вдалині.
І хан чадів, як головешка,
на біло-сірому коні.

Я буду вік себе картати,
що заметався сам не свій -

не знав, чи хана завертати,

чи тут продовжувати бій?

Мій чорний сон -
у хлющу зливи,
у розлемішені шляхи,

летять татари, в буйні гриви

вчепившись, наче реп'яхи...

А ТУТ ЩЕ ВІТЕР - У ЛИЦЕ - НАВІДЛІГ!
Засліпли очі розпачем душі.
Бодай я світу білого не видів,
як по своїх стріляли гармаші!

То що ж ви, хлопці, що ж ви, що ж ви, хлопці?!
Це ж до такого стиду дожили
Б'єте своїх, прокляті дурнолобці.
наївні бевзі, телепні, хохли!

Та ж там котрогось просто підкупили.
щоб учинив оцей розгардіяш.
Вони ж ніколи не були скупими
на тридцять срібних для іуд... А я ж
таки і сам чималий шмат вар'ята.
Тут бій. тут смерть, тут стогін на сто гін.

як смів комусь команду довіряти,
а сам подався хану навздогін?!

...ТО НЕПРАВДА, ЩО КАЖУТЬ.
ТО ВИПЛІД БАЛАЧКИ ПУСТОЇ.
Не сидів я в кайданах. І не били мене нагаями.
Хан зустрів мене чемно. Відібрали шаблю й пістолі.
І ввійшов я в намет - наче впав до вовчої ями.

Хлопці ждали мене
півсуботи і цілу неділю.
В понеділок, вівторок, у середу і в четверток.
Знов скували вози І, поклавши на Бога надію,
одбивались од ляхів, од зливи і од чуток.

А король же привів все рушення оте посполите! -
зажирущу псю крев і гостровану гонором злість.
Берестечко моє, дощами і кров'ю залите...
Берестечко моє!.. А од мене хоч би хоч вість.
Розбухали убиті. Виповзали вовки з гущавин.
Уточила картеч кривавого соку з беріз.
І якісь перекинчики хлопців моїх наущали,
що Хмельницький, мовляв, покинув вас на заріз.

А Я СИДІВ ПІД ВАРТОЮ... ПІД ВАРТОЮ!
Накрию пам'ять квартою.
Почім хунт лиха, гетьмане? Де очі позичав?
Ох, палахтіло ж мною, як вітер тою ватрою!
Ох, заливало жариво, аж попіл засичав!

І втома. Втома, втома, втома...
Душа холоне, як старий лежак.
Хоч би в невір-землі.
а то у тебе ж дома
тобі ще й руки скручує чужак!

Сидиш в полоні
на оболоні.
Питаєш долю: - Чого живу?
Ночами зорі твої солоні.
Татарські коні жумрають траву
А вартові швандрикають по-своєму.
Кишить Вкраїна кишлами орди
І Бог згортає чорними сувоями
твоє терпіння, виткане з біди...

НЕ ЖАЛІВ МЕНІ ХАН
НІ ВИНА, НІ КУМИСУ, НІ МЕДУ.
М'яко спати було. Лиш кричала вночі постільга,
Та дві ситі сокири блищали при вході намету
Та дивилася в серце сталева татарська клюга.

Та щодня і щоночі хлептали зливу баюри.
І розджохався хан,

усе причіпеньки шукав:
- Ти мене одурив, проклятий ґяуре!
Я привів своє військо, а ти мене ошукав
Що ж ти хочеш, козацький ти макогоне,
щоб у тих болотах мені жаба цицьки дала?
Ти ж казав, що їх мало.
А їх же там легіони!
Та у них же гармати,
а в татар - стріла та "Алла!"

А я казав:

- Кому із нас журиться?
Чи я ж позву, коби не смертна пря,
твою орду, гадюку-пожарицю,
повзе - трава під нею вигоря!

Чи я ж не платив золотими гривнями?
Чи коней не дав з вороними гривами?
А в тих болотах, серед тих мочарів,
бараняче дишло з твоїх батирів!

...А КРАСИВІ НАЛОЖНИЦІ ВИКРУГЛЯЛИСЯ
голими животами і шовковими стегнами,
голубий чад кальяну розколихували бранзолети.

А одну татари в баранячих шапках
притягли до намету і кинули хану.

Це ж десь в цих селах заарканили.
В бігах поповнюють гарем.
Дівча краси недоторканної -
мабуть, як та колись Хурем.

Вже хан обсотує шовками,
вже каже на ніч привести.
Чіпкими клішнями-руками
вже гладить коси...
- Відпусти!!!

- А я ж хіба тебе держу? -
казав Гірей.
- Я ж з тобою дружу, -
казав Гірей.
- Ти ж мені любий брат, -
казав Гірей.
- Я ж тобі вельми рад, -
казав Гірей.

А БУДЬ ЖЕ ТИ ПРОКЛЯТ!
Від брата до брата
ходжу - як від Понтія до Пілата.
Куди не поткнешся - один ярем.
І кожен тягне тебе, душогуб, -
за руки - Річ Посполита з царем,
азіяти - за п'яти.
Литва - за чуб.
Лежу розп'ятий, та вже раз п'ятий!
А кожен катюга мій - масткослов.
Долоні мої процвяховані ятряться.
а пси шолудиві злизують кров.

Я воскресаю і знову гину.
Несу свій хрест на свої Голгочі
А цар стромляє мені у спину
Свої двойлезі каправі очі.

Земле ж моя, нащо ти рожаїста?
А чом же ти, земле, не з каменю-трути?
Що кожна прожра бажа тебе з'їсти
і пощасливити кожен трутень!

Коси наші неклепані, діти наші неплекані
Горе на нашу голову зайди ці прителепані!
Чекайте,
за муку мою страсну,
за те, що в неволі клякну -

ох же ж і встану, ох і струсну,
ох же ж об землю і хряпну!

ХАН ЗНИЗУВАВ ПЛЕЧИМА:

- Чого ти кипиш від люті?
Я ж тебе не продав у Стамбул.
То й сиди собі, слухай лютню,
кури турецький штамбур.
Може, холодно? Не соромся.
Гурій досить в цьому раю.
Ось єгипетська, он - саронська,
Або, може, хочеш свою?
То бери, іще не почата.
Дика дуже, та в тому й смак.
Що за стегна! Які очата!
Що, ти плачеш? Оце так так!
Гетьман плаче. Вона ж не перва.
Тут таких у кожнім селі.
Ти ж, Богдане, із того дерева,
з якого ріжуться королі!
Ти Хмельницький, а я Гірей.
Із неволі нема дверей.
Тут господар - хто поборов.
Заплатиш викуп -
та й будь здоров.

ПОВЕРЖЕНИЙ БОГДАН,-
ХТО ДАСТЬ ЗА МЕНЕ ВИКУП?
Розбите військо? Вмовклий Чигирин?
Якби колись, то це б я тільки кликнув.
Тепер кому я хто, ціна мені калим.

Пошлю до сина. З прикрої нагоди.
Нехай поможе. Гроші немалі.
Боровся за свободу, не виборов свободи,
тепер плати за право ходить по цій землі.

АЛЕ ЧОМУ?!
З ЯКОЇ Б ТО ПРИЧИНИ
Іслам-Гірей так тяжко зрадив нас?
Він за два дні міняє три личини,
та ще й четверту має про запас.
У них там в небі зоряно і птично.
На цілий степ велика виднота.
А може, й справді їм було незвично -
такі ліси, такі тут болота?
Чи, може, рана дуже дошкуляла,
його ж там куля трафила в седно.
О де мій Корсунь? Де моя Пилява?
Де перемог високе знамено?!

З ЦИМ ХАНОМ ЗРОДУ МИ НЕ МАЛИ ПРИЯЗНІ.
Хіба з добра покликав я орду?
Я біля нього - як на прив'язі,
усе якоїсь пастки жду.

То він ці села кров'ю заскородить.
То хоче ласки в короля зажить.
Це хитрий хан, він знає, що він робить, -
якщо побіг, то він уже біжить.

Татари - ні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Берестечко - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Ліна КОСТЕНКО БЕРЕСТЕЧКО Історичний роман Це книга про одну з найбільших трагедій української історії - битву під Берестечком. Написана ще в 1966 - 67 роках, вона згодом не раз дописувалась на всіх етапах наступних українських трагедій - і після поразки 60-х років, і в безвиході 70-х, і в оманливих пастках 80-х.

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Ступка, вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.attachment_link.title
Вночі із хаосу безсоння

# data[].attributes.attachment_link.title
Усе змінилось.  Люди і часи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал СТБ

# data[].attributes.attachment_link.title
Павел Костицын прочёл посвящение Лины Костенко Ивану Миколайчуку

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Життя Іде і все без коректур

# data[].attributes.attachment_link.title
ВІРШ ЛІНИ КОСТЕНКО ЧИТАЮТЬ НАШІ ВЕДУЧІ

# data[].attributes.attachment_link.title
Віталій Козловський - Небачене побачено (українцям)

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко "На світі можна жить без еталонів"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Артем Грищенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко. Страшні слова, коли вони мовчать...

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко "Яка різниця — хто куди пішов?", читає Катерина Павленко (гурт GO_A)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Ткаченко

# data[].attributes.attachment_link.title
І як тепер тебе забути - Ольга Богомолець (вірші Ліни Костенко)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська поезія. Пишаюсь тим, що українка

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Так мовчиш, що заслухатись можна #_вітаю_ліну_костенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Єрмоленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко "Ще назва є, а річки вже немає...."

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Костіцин "Не знаю, чи побачу Вас, чи ні…"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Детское видео

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Між іншим

# data[].attributes.attachment_link.description
http://mol4alena.com/lini-kostenko-mizh-inshim/ Відеокліп на вірш Ліни Костенко "Між іншим" (Коли навіть я стану сивою). Виконанець пісні: Ольга Богомолець. Художник Фабіан Перез /Fabian Perez/. Оформлення: Олена Молчанова (mol4alena).

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко "Коректна ода ворогам", читає Ірина Веренич-Островська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вот Такая Семейка

# data[].attributes.attachment_link.title
Слова Ліни Костенко, музика і виконання Ольги Богомолець "Очима ти сказав мені люблю..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Шукайте цензора в собі...Ліна Костенко.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СЦЕНЫ и ФРАГМЕНТЫ

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко  - Я хочу знати, любиш ти мене? Читає Олена Суптеля

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анастасія Губанова

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Я егоїстка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Кулька

# data[].attributes.attachment_link.title
Доля - поезія Ліни Костенко (читає Тетяна Кулька)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ніна Шеденко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Що в нас було? Любов і літо..." Слова Ліни Костенко. Кліп за мотивами фільму "Лісова пісня"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Доктор Ольга Богомолець

# data[].attributes.attachment_link.title
Колискова для мами. Ольга Богомолець | Вірші Ліни Костенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Хай буде легко ( муз., виконання Sofi Fraser )

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Богомолець. Я вранці голос горлиці люблю.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Плюс

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - По сей день Посейдон посідає свій трон...

# data[].attributes.attachment_link.title
"Я дуже тяжко вами відболіла"- сл.Ліни Костенко, муз.Лілі Кобільник, вик. Олена Свищ-Кобільник

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ніна Шеденко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко І ЯК ТЕПЕР ТЕБЕ ЗАБУТИ Лимар Ярини

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко. Що в нас було - любов і літо...

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко, Буває часом сліпну від краси

# data[].attributes.headline
Електронні ресурси

# data[].attributes.subject
Електронні ресурси

# data[].attributes.body
♦ Костенко Ліна Василівна [Електронний ресурс] // Енциклопедія Сучасної України.: http://esu.com.ua/search_articles.php?id=3960
♦ “Життя іде, і все без коректур”. 10 віршів Ліни Костенко, які найбільше вражають і найсильніше хвилюють” [Електронний ресурс] https://espreso.tv/article/2019/03/18/quotzhyttya_ide_i_vse_bez_korekturquot_10_ virshiv_liny_kostenko_yaki_naybilshe_vrazhayut_i_naysylnishe_khvylyuyut
♦ Дзюба І.М. Костенко Ліна Василівна [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України. – Режим доступу:   http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu _all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Kostenko_L
♦ Ліна Костенко [Електронний ресурс] : біографія, вірші // Український Центр. – Режим доступу: http://www.ukrcenter.com/%D0%9B%D1%96%D1%82%D0%B5%D1%80%D0%B0%D1%82% D1%83%D1%80%D0%B0/19441/%D0%9B%D1%96%D0%BD%D0%B0-%D0%9A%D0%BE %D1%81%D1%82%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE
♦ Ліна Костенко. Збірка віршів. Життя та творчість [Електронний ресурс]. https://www.you-books.com/book/L-Kostenko/Zbirka-virshiv